Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У лютому 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітня [PERSON] , в інтересах якої діють [PERSON] та [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд: - визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачки на користь позивачки судовий збір в розмірі 1073,6 грн. та витрати на професійну правничу допомогу - 10000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві спільної часткової власності належить частина вищезазначеної квартири, решта частини цієї квартири належить на праві спільної часткової власності її рідному брату - третій особі [PERSON] . Відповідачка є племінницею позивачки та рідною донькою третьої особи [PERSON] . За твердженнями позивачки, відповідачка в спірній квартирі не проживає понад п`ятнадцять років, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг та не має в квартирі особисті речі, при цьому позивачка зазначала, що жодних перешкод з її сторони, відповідачці у користуванні спірною квартирою не було, а тому позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, і просила суд позов задовольнити, на підставі ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 серпня 2023р. відповідачкою [PERSON] , в порядку ст. 193 ЦПК України було подано зустрічну позовну заяву. 13 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка заперечувала проти позову, зазначивши, що не проживає в спірній квартирі з поважних причин, а саме з 08 квітня 2022р. тимчасово проживає у Франції, у зв`язку з запровадженням в Україні воєнного стану, де навчається в університеті. Крім того, відповідачка звертала увагу суду, що між нею та позивачкою склалися конфліктні відносини, оскільки між позивачкою та третьою особою (батьком відповідачки), як співвласниками квартири існує спір щодо порядку користування цією квартирою. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. 06 жовтня 2023р. третьою особою [PERSON] було подано до суду позовну заяву, як третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та 03 січня 2024р. на адресу суду надійшла доповнена та уточнена позовна заява [PERSON] , як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024р. зустрічний позов [PERSON] та позови третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 31 січня 2024р. на адресу суду надійшли пояснення третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024р. зустрічний позов [PERSON] та позови третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , визнано неподаними та повернуто заявникам, у зв`язку з не усуненням недоліків, які були визначені судом у відповідній ухвалі суду. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідачка, клопотала перед судом про розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] проти позову заперечив, зазначивши, що його донька (відповідачка) зареєстрована в спірній квартирі відразу після народження, у вказаній квартирі проживала, але коли третя особа розірвав шлюб з матір`ю відповідачки, остання почала проживати в квартирі періодично. Також третя особа звертав увагу суду, що зі сторони позивачки третій особі та його доньці чинилися фактично перешкоди в користуванні квартирою, оскільки позивачка та члени її сім`ї проживають в двох кімнатах квартири, при цьому третій особі, як співвласнику була надана менша кімната, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду для визначення судом порядку користування квартирою. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації при розгляді справи покладалась на розсуд суду, але просила обов`язково врахувати інтереси малолітньої [PERSON] . Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , малолітня [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, при цьому [PERSON] , [PERSON] клопотали перед судом про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, третьої особи [PERSON] , представника Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачка та третя особа [PERSON] є співвласниками (по частині кожний) квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1995р., договору дарування 1/3 частини квартири від 28 квітня 2011р. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] [INFO] , є донькою [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що відповідачка зареєстрована у вказаній вище квартирі з 27 січня 2004р., що підтверджується довідкою про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Також у вказаній квартирі зареєстровані позивачка, третя особа [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідачка не проживає в квартирі понад п`ятнадцять років, без поважних причин, а тому на підставі ст. ст. 317, 319, 405 ЦК України вона просила суд визнати її такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. На обґрунтування обставин не проживання відповідачки в квартирі [ADDRESS] , стороною позивача були надані Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 29 серпня 2022р. (а.с. 12) та Акт від 05 вересня 2022 (а.с. 13). Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 41 Конституції України, ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України). За змістом ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Зі змісту наданих стороною позивача Актів про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с. 12, 13), вбачається, що ці Акти взагалі не містять календарної дати з якої відповідачка не проживає в квартирі, при цьому в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду, хто уповноважував зазначених осіб складати ці Акти. Крім того, за змістом Актів вбачається, що особи, які склали ці Акти проживають в будинку [ADDRESS] . Разом з тим, позивачка, третя особа [PERSON] , відповідачка зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачки звертав увагу суду, що зі сторони позивачки ніколи не чинилися відповідачці перешкоди в користуванні спірною квартирою. Проте, представник позивачки не міг пояснити суду, чи має відповідачка ключі від вхідних дверей спірної квартири, та чому в листопаді 2019р. [PERSON] , як співвласник спірної квартири, та батько відповідачки, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою. Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021р. по цивільній справі № 761/44705/19, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020р. скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Встановлено порядок користування спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] , а саме: квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування кімнату площею 12,0 кв. м та кімнату площею 9,3 кв. м, а [PERSON] - кімнату площею 18,7 кв. м. Усунуто [PERSON] перешкоди з боку [PERSON] в користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м в квартирі [ADDRESS] , шляхом його вселення у вказану житлову кімнату. Таким чином, стороною позивача не підтверджено факту, що відповідачка, втратила право на користування квартирою, у зв`язку з її відсутністю без поважних причин понад один рік. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed