Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

05 лютого 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , від імені якої діє законний представник [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.11.2013 між ним та ТОВ ФК «Укрреставрація» було укладено договір про участь у фінансуванні будівництва, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] . Об`єктом інвестування є квартира [ADDRESS] . Після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію йому було передано право власності на квартиру [ADDRESS] . [ADDRESS] . Факт передачі позивачу у власність квартири підтверджується актом прийому-передачі квартири від 29.05.2014. Оплата по вищевказаному договору була здійснена у 100% розмірі, що підтверджується довідкою від 28.05.2014 №730. На початку грудня 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою державної реєстрації квартири [ADDRESS] , однак у її здійсненні було відмовлено, оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за іншою особою. Вказує, що реєстрація права власності на спірну квартиру відбулася на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Підставною для реєстрації права власності за [PERSON] стали підроблені документи, які визначені у Витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2017 17:43:10, зокрема ті, що зазначені у розділі «Підстава виникнення права власності». Враховуючи, що спірна квартира вибула із володіння позивача поза його волею, позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права. Рішенням від 16 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали від 26 лютого 2021 року про виправлення описки, Дарницький районний суд міста Києва позов задовольнив. Суд визнав недійсним договір про участь у ФФБ від 11 січня 2013 року № 409, укладений між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та [PERSON] Витребував з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1371964780000, номер запису про право власності 22702748 від 06 жовтня 2017 року. Скасував рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1371964780000, номер запису про право власності 24247497 від 29 грудня 2017 року. Здійснив розподіл судових витрат. Задовольняючи позов, суд виходив із того, що оспорюваний договір з [PERSON] не укладався та не видавалися інші документи на його ім`я. Вибуття спірної квартири з власності позивача відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним, тому квартира підлягає витребуванню на користь [PERSON] . Скасування рішень державного реєстратора та приватного нотаріуса приведе до ефективного захисту прав позивача. Постановою від 23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат. Постановою Верховного суду від 24 серпня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року скасовано та залишено в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в частині витребування майна. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в частині визнання недійсним договору, скасування рішень про державну реєстрацію прав та розподілу судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог та здійснено розподіл судових витрат. 04 травня 2023 року позивач звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови Верховного суду від 24 серпня 2022 року, однак отримав відмову, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за іншою особою, відмінною від [PERSON] , в зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна, на яке заявлено право. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 362233676 від 17.01.2024 [PERSON] подарувала спірну квартиру малолітній [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим № 258. Відповідно до вказаного договору дарування спірної квартири від 07.02.2023 законним представником відповідача, який уклав та підписав договір дарування від імені відповідача є [PERSON] . Посилаючись на те, що спірна квартира повторно вибула із володіння позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] ( [INFO] ) на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 05 лютого 2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Лужецькій О.Р. Ухвалою суду від 07 лютого 2024 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. надати належним чином завірені копії документів, що зберігаються в архіві нотаріуса на підставі яких 07.02.2023 року посвідчено Договір дарування за реєстровим номером № 258. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року заучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 28 березня 2024 року закрито підготовче засідання. Призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник третьої особи [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила про те, що укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] діяла в законний та правомірний спосіб, придбаваючи її у законного належного власника, перевіривши до придбання обставини набуття ним права власності на спірне нерухоме майно, та переконавшись, що таке право власності є підтвердженим відповідним записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також, що на нього не поширюються будь-які обмеження з боку третіх осіб. В подальшому квартира у законний та правомірний спосіб була подарована дитині. Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні представника позивача, представника третьої особи, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2013 між ТОВ ФК «Укрреставрація» та [PERSON] було укладено договір про участь у фінансуванні будівництва № 575, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] . 14.01.2014 між сторонами укладено Додаткову угоду до договору про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого сторони визначили індивідуалізуючи ознаки об`єкту інвестування - квартира [ADDRESS] , загальною площею 119,2 кв.м. по [ADDRESS] . З довідки про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, виданої ТОВ «ФК «Укрреставрація» 28.05.2014, вбачається, що [PERSON] який є довірителем ФФБ виду «А» має право на набуття у власність об`єкта інвестування 3-кімнаткної квартири [ADDRESS] , загальною площею відповідно до технічного паспорту119,2 кв.м. по [ADDRESS] згідно Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 575 від 21.11.2013 та Додаткової угоди № 1 від 14.01.2014, як такий, що здійснив загальне внесення коштів 100%, що становить 792 680 грн. 28.05.2014 ТОВ «ФК «Укрреставрація» надало згоду на відчуження та реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . 29.05.2014 [PERSON] отримав спірну квартиру, що підтверджується актом прийому-передачі квартири [ADDRESS] . В грудні 2017 року позивачу стало відомо, що його вищезазначена квартира зареєстрована у державному реєстрі за [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 29.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Встановлено, що реєстрація права власності відбулася на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 1077. Рішенням від 16 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали від 26 лютого 2021 року про виправлення описки, Дарницький районний суд міста Києва позов задовольнив. Визнав недійсним договір про участь у ФФБ від 11 січня 2013 року № 409, укладений між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та [PERSON] Витребував з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1371964780000, номер запису про право власності 22702748 від 06 жовтня 2017 року. Скасував рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1371964780000, номер запису про право власності 24247497 від 29 грудня 2017 року. Здійснив розподіл судових витрат. Задовольняючи позов, суд виходив із того, що оспорюваний договір з [PERSON] не укладався та не видавалися інші документи на його ім`я. Вибуття спірної квартири з власності позивача відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним, тому квартира підлягає витребуванню на користь [PERSON] . Скасування рішень державного реєстратора та приватного нотаріуса приведе до ефективного захисту прав позивача. Постановою від 23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат. Постановою Верховного суду від 24 серпня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року скасовано та залишено в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в частині витребування майна. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року в частині визнання недійсним договору, скасування рішень про державну реєстрацію прав та розподілу судових витрат скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог та здійснено розподіл судових витрат. Верховний суд виснував, враховуючи те, що позивач належно виконав умови договору про участь у фінансуванні будівництва, тому після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації у [PERSON] виникло право на об`єкт інвестування та він має право на його витребування від іншої особи. Також за встановленими судом першої інстанції обставинами справи [PERSON] не був учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку [ADDRESS] та ТОВ «ФК «Укрреставрація» не видавало йому документи, що потрібні для державної реєстрації права власності на спірну квартиру. Оскільки виключно інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт та після завершення будівництва об`єкта нерухомості у нього виникає право власності на об`єкт інвестування як у первісного власника шляхом здійснення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за ним, тому у [PERSON] , не будучи інвестором спірної квартири, не було справедливої та правомірної підстави для набуття права власності на цю квартиру, а відповідно й для її подальшого відчуження на користь [PERSON] 04 травня 2023 року позивач звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , однак отримав відмову. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 362233676 від 17.01.2024 [PERSON] подарувала спірну квартиру малолітній [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим № 258. Відповідно до вказаного договору дарування спірної квартири від 07.02.2023 законним представником відповідача, який уклав та підписав договір дарування від імені відповідача є [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2024 року [PERSON] уклала договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим №258, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала своїй малолітній дочці [PERSON] , [INFO] , від імені якої діє законний представник [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 2,4,8,9 Договору дарування [PERSON] , як дарувальник, стверджує, що спірна квартира належить їй та є її особистою приватною власністю, про відсутність на майно прав будь-яких третіх осіб, як у межах, так і за межами України, а також, що внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжкового володіння». Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)). Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як передбачено вимогами ст.ст.77,80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з роз`ясненнями п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, у відповідності до ст.79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Як виснував Верховний Суд у постанові від 24 серпня 2024 року, оскільки виключно інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт та після завершення будівництва об`єкта нерухомості у нього виникає право власності на об`єкт інвестування як у первісного власника шляхом здійснення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за ним, тому у [PERSON] , не будучи інвестором спірної квартири, не було справедливої та правомірної підстави для набуття права власності на цю квартиру, а відповідно й для її подальшого відчуження на користь [PERSON] . Отже, судом було встановлено, що у [PERSON] виникло право на об`єкт інвестування та він має право на витребування від іншої особи, а у [PERSON] відсутні правомірні підстави для набуття права власності на спірну квартиру, а тому і відсуне право на розпорядження нею. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник [PERSON] , серед іншого посилалася на те, що укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] діяла в законний та правомірний спосіб, придбаваючи її у законного належного власника, перевіривши до придбання обставини набуття ним права власності на спірне нерухоме майно, та переконавшись , що таке право власності є підтвердженим відповідним записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також, що на нього не поширюються будь-які обмеження з боку третіх осіб. В подальшому квартира у законний та правомірний спосіб була подарована дитині. Однак під час розгляду справи встановлено, що укладаючи договір дарування квартири від 07 лютого 2024 року [PERSON] не була власником спірного майна, що підтверджується матеріалами справи, зокрема постановою Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі № 753/19101/19. Будь-яких належних доказів на спростування зазначених обставин, зокрема, що спірна квартира була набута [PERSON] , а в подальшому [PERSON] правомірно, на законних підставах, останньою відповідачем не надано. Суд погоджується з доводами позивача, що вибуття квартири з власності позивача відбулось не з його волі на підставі договору дарування квартири. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. При цьому, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, відтак, остання підлягає витребуванню на користь [PERSON] . Одночасно судом враховано, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позову. Розподіл судових витрат в частині сплати судового збору здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 000,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved