Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

02.02.2024 ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в особі директора Наваренка В.Г. звернувся до суду за допомогою засобів поштового листування із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 491032860 від 25.08.2020 в сумі 37\~046,59 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 25.08.2020 між [PERSON] та AT «Альфа Банк» укладено кредитний договір №491032860. Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 24\~986,31 гривень строком на 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Так, банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, перерахував на рахунок позичальника у безготівковий спосіб грошові кошти у сумі 24\~986,31 гривень, натомість, боржник своїх зобов`язань не виконав, що призвело до порушення строків виконання зобов`язання та виникнення заборгованості. Станом на час звернення до суду заборгованість за кредитним договором складає 37 046,59 гривень, а саме: тіло кредиту 24\~832,10 гривень та відсотки за користування кредитними коштами 12\~214,49 гривень. 20.12.2021 року у правовідносинах за вказаним кредитним договором здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з AT «Альфа Банк» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу. Вказана сума заборгованості є актуальною та відповідно до твердження позивача підлягає стягненню на його користь. На підставі наведеного, із посиланням на ст. 512, 514, 516 526 ЦК України, положення Законів України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», неможливість позасудового врегулювання спору, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у вказаній сумі та відповідно до наведеного розрахунку. Ухвалою судді від 12.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, за змістом клопотання, вх.№ від 10.06.2024, просить розглянути справу за його відсутності, заперечень проти заочного порядку розгляду не має. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, викликався до суду завчасно за адресою підтвердженої реєстрації (на запит суду) засобами поштового зв`язку (конверт не отриманий із позначкою поштового відділення «за закінченням строку зберігання», проте двічі відповідачкою отримано судові повістки, крім того, копія ухвали суду від 12.02.2024, із копією позовної заяви та додатками). Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем не надано, про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомила, заяв по суті справи (відзиву) не подав. За приписами ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Відповідно до ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи із наявними письмовими доказами на підтвердження вимог позивача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із таким. 25.08.2020 до АТ «АЛЬФА-БАНК» (правонаступництво юридичної особи не підтверджено наявними доказами) [PERSON] звернулась із Офертою на укладання угоди про надання кредиту, відповідно до умов якої просила укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно з умовами Оферти, тип кредиту готівкою, сума 24\~986,31 гривень, процентна ставка 39,9% річних, фіксована, строк кредиту 60 місяців, дата повернення кредиту 26.08.2025. Кредит [PERSON] просить надати для повернення заборгованості за іншим кредитним договором (№630964259 від 04.07.2018). Тарифи, є невід`ємною частиною Договору. Банк акцептував пропозицію відповідачки, що підтверджено копією акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №491032860. Крім того, у матеріалах справи міститься додаток №1 до Угоди графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки, з урахуванням вартості супутніх послуг. Оферта акцептована 25.08.2020, що відповідно до її змісту свідчить про укладення угоди та набуття чинності для її сторін (з дати підписання та надання кредиту). Позивачем надано також паспорт споживчого кредиту, умови якого відповідають змісту угоди, за підписами сторін. Окрім того, відповідно до договору факторингу від 20.12.2021 №4, укладеного між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», до ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги за низкою кредитних договорів. Згідно з п. 1.1. договору реєстр боржників погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників, іншої інформації. Форма реєстру наведена в додатку 1-1 та 1-2 до цього договору. Згідно з п.2.3 договору право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплату Фактором Ціни Вимоги відповідно до п.4.2. договору. В дату здійснення оплати Фактором Ціни Вимоги відповідно до п.4.2 Договору Сторони цього Договору підписують Акт приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору. Пунктом 4.1 договору визначено, до ціна права вимоги за цим договором становить 12\~878\~944 гривень 00 копійок. Фактор зобов`язаний передати в розпорядження Клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові Ціну Прав Вимоги в розмірі 12\~878\~944 гривень 00 копійок шляхом перерахування на вказаний у договорі рахунок, в дату підписання договору. Докази перерахування Фактором Ціни Вимоги на користь Клієнта, а також підписання сторонами вищезазначеного правочину Акту приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору матеріали справи не містять. Крім того, випадки повернення Прав Вимоги Клієнту Фактором, підстави й відповідні строки повернення, а також порядок повернення визначений розділом 5 Договору. Разом з цим, згідно з положеннями п. 5.4.6 Договору клієнт протягом 10 робочих днів з моменту переходу Права Вимоги, готує та направляє письмові повідомлення Боржникам про відступлення Фактору Права Вимоги за формою згідно Додатку №4 до цього Договору, протягом 30 днів надає Фактору документи, що підтверджують здійснення даного відправлення. Наявний у справі реєстр боржників із повними даними (відповідно до умов договору) до суду не наданий. Наявний у справі Додаток 1-1, за своєю сутністю є витягом, засвідчений підписом директора ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» Наваренка В., печаткою, стосується виключно [PERSON] , але не засвідчений підписами сторін. Виписка по особовим рахункам [PERSON] в період з 25.08.2020 по 20.12.2021 сформована АТ «Сенс Банк», проте правонаступництво позивача та АТ «Сенс Банк» наявними доказами не підтверджено. Разом з цим, у вказану дату 20.12.2021, в яку був укладений договір факторингу, клієнтом зазначений саме АТ «Альфа Банк». Згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості, станом на 20.12.2021 заборгованість відповідачки за кредитним договором складає 37 046,59 гривень, а саме: тіло кредиту 24\~832,10 гривень та відсотки за користування кредитними коштами 12\~214,49 гривень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід наголосити, що відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України) та положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормою ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц, провадження №61-8862сво18, дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Крім того, умова договору про сплату комісії за користування кредитом\~є нікчемною. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проте, судом встановлено, що належних та достовірних доказів ані видачі кредитних коштів у спосіб їх перерахування на рахунок позичальника, ані відступлення права грошової вимоги до [PERSON] до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» суду не надано, із врахуванням неналежного підтвердження включення відповідача, як позичальника за кредитним договором, до додатку №1-1 договору відступлення прав вимоги (реєстру боржників), а також ненадання доказів перерахування Фактором Ціни Вимоги на користь Клієнта, підписання сторонами вищезазначеного правочину Акту приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до Договору факторингу. Не підтверджено належними та допустимими доказами (зокрема, платіжними документами) й розміру грошових коштів, переданих (перерахованих) в рахунок виконання зобов`язання первісним кредитором на користь [PERSON] та сум, нарахованих в якості відсотків, адже виписка, наявна в справі, сформована від імені іншої юридичної особи, без надання належних доказів на підтвердження підстав для цього. Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеного, оскільки належне виконання зобов`язань первісним кредитором, а також відступлення прав вимоги на користь позивача у цій справі не доведено, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. За приписами ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 3\~028,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7\~100,00 гривень залишається за позивачем.

Outcome: dismissed