Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачкою зазначено, що 18.11.2021 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Київі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №2001. На теперішній час, позивака не бажає продовжувати шлюбні відносини з відповідачем, просила суд не надавати терміну на примирення, оскільки впевнена, що шлюбні стосунки припинені з відповідачем остаточно. Розгляд справи проводити без її участі та при ухваленні рішення, повернути їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Ухвалою суду від 27.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено строки на подання відзиву на позовну заяву. 07.11.2023 року відповідач [PERSON] звернувся до суду шляхом електронної форми звернення громадян та клопотав про розгляд цивільної справи про розірвання шлюбу у загальному позовному провадженню. При цьому, відповідач надав розгорнуті пояснення щодо предмету позову зазначивши, що у квітня 2022 року, він, позивачка [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей позивача від першого шлюбу, у зв`язку з початком військових дій в Україні, з метою збереження життя та здоров`я дітей, виїхали за межі України. [INFO] у них народилася спільна дитина - [PERSON] . Проте, позивачка свідомо не повідомила про цей факт суд та не надала копії свідоцтва про народження дитини, оскільки розуміла, що за такими обставинами, суд не прийме рішення про розірвання шлюбу. Також, відповідач вказує, що спільне життя у них не склалося через різні погляди на виховання старших дітей позивача від першого шлюбу. Крім того, матеріальні бажання позивача перевищували ті можливості, які залежали від коштів, що виплачує країна, яка надала їм захист. Розірвання шлюбу в Україні надасть позивачу можливість отримувати значно більше коштів країні, яка надала тимчасовий притулок. Тобто, морально етичні аспекти повністю зруйнували сімейне життя. Позивачка припинила спілкування, не дає можливість бачити свою дитину, ігнорує вказівки соціальних працівників, які призначені країною для опіки над родиною. Право батька бачити свою дитину також ігноруються позивачкою. З вищенаведених підстав, відповідач просив суд розглядати справу у порядку загального позовного провадження, за його присутністю в режимі відео конференції та прийняти рішення з урахуванням інтересів спільної дитини, а саме: передати відповідачу на виховання іх доньку - [PERSON] , двох неповнолітніх дітей позивача від першого шлюбу - залишити позивачу. Ухвалою суду від 30.11.2023 року здійснено перехід з розгляду справи у порядку спрощеного провадження на загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням сторін. Під час підготовчого судового засідання позивачка уточнила позовну заяву в частині обґрунтування позовних вимог із зазначенням підстав та предмета позову. Зокрема, позивачка зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинилися з травня 2022 року. До липня 2023 року вони проживали за однією адресою через відсутність окремого житла, але особисті та майнові інтереси не підтримували, кожен жив окремим життям та своїми інтересами. У липні 2023 року, вона дізналася, що відповідач [PERSON] домагався її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Даний факт наразі перевіряється відповідними компетентними органами. Через це, вони взагалі припинили спілкування та проживають окремо. Позивачка також надала документи, які підтверджують факт народження [PERSON] , [INFO] , а саме: випискою із свідоцтва про народження № [NUMBER] , виданого службою РАГС Тревенан території Бельфор, Франція, 13.02.2023 року . Але незважаючи на наявність спільної дитини, якій вже виповнився один рік, позивачка наполягала на розірванні шлюбу з [PERSON] без надання строків на примирення, оскільки її ніхто не зможе примусити жити з чоловіком до якого вона втратила почуття любові та поваги. Відповідач [PERSON] надав свої письмові пояснення з приводу уточнюючого позову з якого вбачається, що він не заперечує проти розірвання шлюбу та доля дітей позивача від першого шлюбу, його не цікавить. Проте, викладені факти щодо його домагання до неповнолітнього сина позивача - це наклеп, за який позивачка має відповідати у відповідності до ст..384 КК України. З вищенаведених підстав, відповідач просив суд притягнути [PERSON] до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиву недостовірну інформацію. Передати [PERSON] , [INFO] на виховання батькові - [PERSON] . У судове засідання позивачка не з`явилася. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно. ЇЇ представник адвокат Крихта А.А. письмово звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника. Наполягають на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який просив суд розглядати справу за його участю у режимі відео конференції, не скористався пропозицією зареєструватися з використанням власного електронного підпису в системі відеоконференцзв`язку на офіційному порталі Судової влади України та перевірити наявні власні технічні засоби на відповідність технічним вимогам , визначеним для роботи з обраною системою «EasyCon», як було зазначено в ухвалі суду від 26.02.2024 року. З вищенаведених підстав, підготовчі судові засідання відкладалися судом 20.03.2024; 29.04.2024. Ухвалою суду від 30.05.2024 року було закрито підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду. Призначаючи справу до судового розгляду, суд враховував, що відповідно до пункту 10 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України). Отже, обізнаність відповідача про день та час розгляду справи, відсутність наміру скористатися порадами, які надавав суд для забезпечення захисту його інтересів та не порушення права на захист, а також з врахуванням тривалості провадження у даній справі ( з 26.10.2023 року) надає підстави суду розглядати справу за наявними у матеріалах справи доказів та письмових пояснень сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] 18.11.2021 року уклали шлюб, який був зареєстрований Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Київі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №2001. У квітні 2022 року, позивачка [PERSON] відповідач [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей позивача від першого шлюбу, у зв`язку з початком військових дій в Україні, з метою збереження життя та здоров`я дітей, виїхали за межі України. [INFO] у подружжя народилася спільна дитина - [PERSON] . Факт її народження підтверджується випискою із свідоцтва про народження № [NUMBER] , виданого службою РАГС Тревенан території Бельфор, Франція, 13.02.2023 року . Спільне життя подружжя припинилося з травня 2022 року через різні погляди на виховання старших дітей позивача від першого шлюбу, а також через питання фінансового характеру та морально етичних норм. Сторони підтвердили у своїх письмових поясненнях, що до липня 2023 року вони проживали за однією адресою через відсутність окремого житла, але особисті та майнові інтереси були у кожного свої. Вони жили кожен окремим життям, спільного побуту у них не було. Тобто, погляди позивача та відповідача на різні сторони життя та сімейні питання кардинально відрізняються, що унеможливлює подальше подружнє життя. Між сторонами немає взаєморозуміння та не можуть дійти спільної точки зору у спірних питаннях через різні сімейні цінності. На даний час шлюб має суто формальний характер. Згідно зі ст. 112 ч.2 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 24 даного Кодексу, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки. Погляди позивача та відповідача на різні сторони життя та сімейні питання кардинально відрізняються, що унеможливлює подальше подружнє життя. Між сторонами немає взаєморозуміння та не можуть дійти спільної точки зору у спірних питаннях через різні сімейні цінності. Тривалий час сторони не підтримують сімейних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Беручи до уваги категоричність позиції позивачки, згоду відповідача на розірвання шлюбу, той факт, що на даний час шлюб між сторонами існує тільки формально, оскільки вони проживають окремо і сімейних відносин не підтримують, суд приходить до висновку, що внаслідок розірвання шлюбу права сторін по справі та їх спільної малолітньої дитини порушені не будуть. Суд погоджується з аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Частина 1 статті 1 СК України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина 1 статті 2 СК України) Згідно із частинами 1 і 2 статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З роз`яснень, даних у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, брати до уваги інші обставини життя подружжя. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя являється непорозуміння, а також різні погляди на життя, а також втрата почуття любові та поваги дружини до чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Беручи до уваги вищевказане, суд не вбачає підстав для примирення позивача та відповідача, оскільки питання щодо примирення повинно ґрунтуватися на бажанні обох сторін. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, а також права неповнолітніх дітей, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги. Стосовно вимог відповідача щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності та віддати йому на виховання малолітню дитину, суд сприймає критично та не бере до уваги, оскільки питання щодо притягнення особи до кримінальної відповідальності не може вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Вирішення питання щодо відібрання дитини на виховання батька або визначення міста проживання дитини разом з батьком вирішуються в порядку цивільного судочинства у відповідності до вимог цивільного процесуального кодексу.

Outcome: approved