Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

17 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди (а. с. 2-6). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона з 23 квітня 1980 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах, 25 вересня 2023 року її було звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказує, що загальний стаж роботи у ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» складає більше 40 років. Звертає увагу, що ще до звільнення, в бухгалтерії підприємства, нею була отримана довідка № 64 від 04 вересня 2023 року, відповідно до якої станом на 04 вересня 2023 року їй не була виплачена заробітна плата у розмірі 55 808,00 гривень (за 15 місяців). А при звільнені, 25 вересня 2023 року, їй видали лист-повідомлення, зі змісту якого вбачається, що при звільнені позивачці належить сума у розмірі 92336,61 гривень (за 17 місяців невиплати заробітної плати + кінцевий розрахунок при звільненні, в який входять невикористанні відпустки тощо), надана сума боргу за заробітною платою складається з наступного: за травень 2021 року - 8194 гривень; за жовтень 2021 року - 5043 гривні; за листопад 2021 року - 8163 гривні; за грудень 2021 року - 5773 гривні; за січень 2022 року - 2096 гривень; за лютий 2022 року - 9993 гривні; за березень 2022 року - 1404 гривні; за квітень 2022 року - 2143 гривні; за травень 2022 року - 1086 гривень; за червень 2022 року - 1405 гривень; за липень 2022 року - 1404 гривні; за серпень 2022 року - 1700 гривень; за лютий 2023 року - 2461 гривня; за березень 2023 року - 2569 гривень; за квітень 2023 року - 2293 гривні; за серпень 2023 року - 16733 гривні; заробітна плата та кінцевий розрахунок в місяць звільнення - 19876,61 гривень. Вищенаведена сума так і не була виплачена при звільненні, тобто роботодавець не провів із позивачкою остаточного розрахунку, як того вимагає чинне законодавство. Проте, вже після звільнення, 24 жовтня 2023 року, відповідачем була виплачена позивачці заборгованість із заробітної плати за серпень 2023 року у розмірі 16733 гривні. Тобто, загальна сума заборгованості із заробітної плати на даний час складає: 92 336,61 гривень - 16 733,00 гривні = 75 603,61 гривні, без утриманням з неї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при виплаті. Окрім цього, вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду за завдані їй моральні та душевні страждання за несвоєчасне отримання заробітної плати та порушення її права на проведення повного розрахунку при звільнені, обгрунтовуючи це тим, що 12 литстопада 2022 року в неї померла мати через рак четвертої стадії, а на цей момоент вже була заборгованість відповідача перед позивачкою більше ніж за один рік. Протягом цього часу, вона витрачала гроші на купівлю лікарськіх препаратів для матері, які вартували значно великих коштів. Також після смерті матері не вистачало коштів на її поховання. Зазначає, що окрім цього вона також мала проблеми з особистим здоров`ям, а саме: захворювання очей, у зв`язку і з чим їй було рекомендоване оперативне лікування, що коштувало 20000 гривень. Проте за відсутності грошей рекомендації лікаря не були виконані. Зауважує, що проживає в гуртожитку та близьких родичів і знайомих немає, які б моги допомогти. Вищенаведене, привело її до душевних та моральних страждань, вона була змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, просити кошти у борг, із за чого відчувала себе приниженою. На підтвердуження вищевказаного надала копію свідоцтва про смерть та копії консультативних висновків, виписки, направлення лікарів. Вказує, що тривалість її моральних страждань не обмежується одним чи двома роками, вона знаходиться в такому стані вже близько 10 років. Також зазначила, що зазнала переживань у зв`язку із підготовкою зі зверненням до суду. У зв`язку із чим вважає розмір на відшкодування ії моральних страждань становить 50000 гривень. Тому прохає суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за: травень 2021 року; жовтень-грудень 2021 року; січень-серпень 2022 року; лютий-квітень 2023 року; вересень 2023 року (в який увійшли інші суми, які підлягають виплаті при звільненні), тобто загалом за 16 місяців, у сумі 75 603,61 гривень (без відрахування з цієї суми обов`язкових податків та зборів), а також 50000 гривень моральної шкоди. Ухвалою суду від 24 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 33). 06 грудня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 24 листопада 2023 року, позивачкою усунуто. Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 45), копія якої надіслана учасникам справи 11 грудня 2023 року за вихідним № 37762/23-вих/2/204/4450/23 від 11 грудня 2023 року (а. с. 46), та отримана відповідачем 04 січня 2024 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 48). 07 лютого 2024 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 49-52), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що згідно з довідкою № 6 від 11 січня 2024 року, відповідач заборгував перед позивачкою заробітну плату у сумі 75716 гривень. Однак, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2023 року підприємство знаходиться на простої, а з січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що строки, в які позивачка могла звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. Вважає, що моральна шкода у розмірі 50000 гривень є необгрунтованою та безпідставною, прохає у цій вимозі також відмовити. \~ \~ \~ \~08 квітня 2024 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 78-80), позивачка вказує, що доводи відповідача щодо наявності у відповідача тяжкого економічного стану, одноденного режиму роботи, простоїв не підтверджується достатніми та допустимим доказами, а також не спростовують наявність заборгованості перед позивачкою. Зазначає, що строки на звернення до суду не порушила. Також зауважує, що її доводи щодо стягнення моральної шкоди підтвержуються документами, які вона надала у позовній заяві. Окрім того, до звільнення з підприємства відповідача позивачка більше ніде не працювала, тому була вимушена знаходитись в стані очікування більше одного року і по сьогодні. Прохає задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Разом із цим, 08 квітня 2024 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява позивачки (а. с. 66-75), в якій до позовних вимог додано додаткову позовну вимогу про стягнення середнього заробтіку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак суд не приймає до уваги уточнену позовну заяву від 08 квітня 2024 року, виходячи із наступного. Відповідно до\~ч.ч.\~2,3\~ст.\~279\~ЦПК України,\~розгляд справи\~по суті\~в порядку\~спрощеного провадження\~починається з\~відкриття першого\~судового засідання\~або через\~тридцять днів\~з дня\~відкриття провадження\~у справі,\~якщо судове\~засідання не\~проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. З огляду на викладене, оскільки позивачкою були порушені строки подання до суду уточненої позовної заяви суд залишає її без розгляду та вважає за необхідне здійснювати розгляд справи за позовом в редакції від 17 листопада 2023 року. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що з\~23 квітня 1980\~року по\~25 вересня 2023 року позивачка\~працювала на\~підприємстві відповідача\~на різних\~посадах,\~що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 12-14). 25 вересня 2023 року позивачку звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, відповідно до наказу № 1186вк від 25 вересня 2023 року (а. с. 14, 16). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК\~України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивачка просила, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 75603 гривні 61 копійку. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП\~України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки кожних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачкою. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. З наданого позивачкою повідомлення (а. с. 18) вбачається, що [PERSON] при звільненні з підприємства 25 вересня 2023 року належить заробітна плата в сумі 92336,61 гривня в тому числі: за травень 2021 року - 8194 гривень; за жовтень 2021 року - 5043 гривні; за листопад 2021 року - 8163 гривні; за грудень 2021 року - 5773 гривні; за січень 2022 року - 2096 гривень; за лютий 2022 року - 9993 гривні; за березень 2022 року - 1404 гривні; за квітень 2022 року - 2143 гривні; за травень 2022 року - 1086 гривень; за червень 2022 року - 1405 гривень; за липень\~2022\~року -\~1404 гривень; за серпень 2022 року - 1700 гривень; за лютий 2023 року - 2461 гривня; за березень 2023 року - 2569 гривень; за квітень 2023 року - 2293 гривні; за серпень 2023 року - 16733 гривні; заробітна плата та кінцевий розрахунок в місяць звільнення - 19876,61 гривень. Крім того, позивачка стверджує, що після звільнення 24 жовтня 2023 року відповідачем була виплачена заробітня плата за серпень 2023 року у сумі 16733 гривні, і на даний час заборгованість складає 75603 гривні 61 копійка. Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, але стверджує, що сума заборгованості становить 75716 гривень, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 6 від 11 січня 2024 року. Відповідно до довідки № 6 від 11 січня 2024 року (а .с. 53), яка надана відповідачем, станом на 11 січня 2024 року [PERSON] не виплачена заробітна плата у сумі 75716 гривень, у тому числі по місяцям: за травень 2021 року - 8194 гривень; за жовтень 2021 року - 5043 гривні; за листопад 2021 року - 8163 гривні; за грудень 2021 року - 5773 гривні; за січень 2022 року - 2096 гривень; за лютий 2022 року - 9993 гривні; за березень 2022 року - 1404 гривні; за квітень 2022 року - 2143 гривні; за травень 2022 року - 1086 гривень; за червень 2022 року - 1405 гривень; за липень 2022 року - 1404 гривень; за серпень 2022 року - 1700 гривень; за лютий 2023 року - 2461 гривня; за березень 2023 року - 2569 гривень; за квітень 2023 року - 2293 гривні; за вересень 2023 року 19989 гривень. За положеннями ст.\~43\~Конституції\~України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Оскільки, позивачка була звільнена 25 вересня 2023 року, а звернулась до суду 07 листопада 2023 року (а. с. 31), суд виходить висновку, що строк на звернення до суду позивачкою не пропущений. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині\~1\~статті 116\~КЗпП України,\~в редакції,\~що діяла\~на момент\~звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова»,\~тобто станом\~на 25 вересня 2023\~року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП\~України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. Так, з наданої відповідачем довідки № 6 від 11 січня 2024 року (а .с. 53) вбачається, що станом на 11 січня 2024 року [PERSON] не виплачена заробітня плата у сумі 75716 гривень, у тому числі по місяцям: за травень 2021 року - 8194 гривень; за жовтень 2021 року - 5043 гривні; за листопад 2021 року - 8163 гривні; за грудень 2021 року - 5773 гривні; за січень 2022 року - 2096 гривень; за лютий 2022 року - 9993 гривні; за березень 2022 року - 1404 гривні; за квітень 2022 року - 2143 гривні; за травень 2022 року - 1086 гривень; за червень 2022 року - 1405 гривень; за липень 2022 року - 1404 гривень; за серпень 2022 року - 1700 гривень; за лютий 2023 року - 2461 гривня; за березень 2023 року - 2569 гривень; за квітень 2023 року - 2293 гривні; за вересень 2023 року 19989 гривень. Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 75716 гривень, однак відповідно до позовних вимог позивачка прохає стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 75603 гривні 61 копійка, виходячи з цього суд діє в межах позовних вимог та вважає сумою, яка належить позивачці до виплати, є сума у розмірі 75603 гривні 61 копійка. Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по не виплаченій заробітній платі у сумі 75603 гривні 61 копійка, без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 2 ст. 23\~ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Нормами ч. 1 ст.\~237-1\~КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23\~ЦК України та стаття 237-1\~КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати. Отже, суд вважає, що позивачка як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на своєчасне отримання заробітної плати, що призвело до порушення права на працю, та як наслідок до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування брала у борг гроші. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивачка як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дій якого було завдано моральну шкоду позивачці. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. У пункті 3 Постанови Пленум\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верхвоного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, а також у Постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20. Визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивачки на своєчасне отримання заробітної плати за виконану нею роботу, що призвело до моральних страждань, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування звернулася за захистом своїх прав до суду. Суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з травня 2021 року та досі не була погашена відповідачем у повному обсязі. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачці також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивачки, а тому позивачка має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`активності, суд вважає, що розмір завданої позивачці моральної шкоди пред`явлений до стягнення є значно завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивачки 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний\~завод ім. О.М. Макарова» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок. Крім того, судом задоволено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, що становить 4 % цієї позовної вимоги, виходячи із розрахунку (2000*100/50000), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу у розмірі 42 гривні 94 копійки, виходячи із розрахунку (1073,60*4/100). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial