Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Представник позивача адвокат Завгородня Н.С., яка діє на підставі ордеру серії АА №1435323 від 28.03.2024, звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 31.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за №74236, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АВАНСАР» заборгованості в розмірі 46\~921,80 грн. Також у позові заявлено вимогу про відшкодування позивачці за рахунок відповідача судових витрат зі сплати судового збору в сумі 1816,80 грн. та оплати професійної правничої допомоги в сумі 6000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що оспорюваним виконавчим написом з позивачки стягнуто заборгованість за кредитним договором №200162939. Натомість позивачка заперечує безспірність вимог ТОВ «АВАНСАР» і стверджує, що нотаріус не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню. Тож позивач стверджує, що оспорюваний нею виконавчий напис безпідставно вчинено приватним нотаріусом без дотримання умов його вчинення щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, за відсутності підтвердження існування нотаріально посвідченого договору між сторонами та безспірної заборгованості, без повідомлення боржника про заборгованість, а тому такий виконавчий напис має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Від відповідача на адресу суду не надходило письмового відзиву проти позову. 07.05.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. За заявою позивачки 07.05.2024 судом постановлено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову та зупинено стягнення у виконавчому провадженні №69695820, що знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С., з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. №74236 від 31.05.2021. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, проте від представника позивача адвокат Завгородня Н.С. на адресу суд надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій також зазначено, що позивачка підтримує позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі. Інші учасники справи також в судове засідання не з`явились та не повідомили про причини своєї неявки. Відповідач був повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення відповідачу 10.05.2024 судової повістки-повідомлення, ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки. При цьому від відповідача на адресу суду надійшло письмове клопотання, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні вимоги позивачки щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі або зменшити розмір таких витрат та встановити суму, що є співмірною із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на надання послуг. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач не виявив бажання скористатися своїм правом щодо надання заперечень проти предмету позову та не з`явився у судове засідання з розгляду справи без поважних причин. Враховуючи процесуальну поведінку учасників справи, беручи до уваги, що всі вони були належним чином повідомлені про час і місце судового засіданні та не з`явились до суду без поважних причин, то на підставі ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 07.12.2014 позивачка звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою №200162939, в якій висловила своє бажання укласти з таким банком договір про надання та використання платіжної картки відповідно до якого просила відкрити їй банківський рахунок № [NUMBER] із кредитним лімітом, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами за максимальною ставкою по ліміту 58,8% річних /а.с. 8/. 31.05.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №74236, про стягнення з [PERSON] (боржник) на користь ТОВ «ФК «АВАНСАР» (стягувач) заборгованості за кредитним договором №200162939 від 10.05.2016, яка утворилась за період з 10.05.2016 по 28.05.2021 включно і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 12\~306,04 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 32\~865,76 грн.; заборгованість за нарахованою пенею 900 грн. Також за таким виконавчим написом стягнуто з боржника на користь стягувача витрати з оплати послуг нотаріуса за вчинення виконавчого напису. Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача визначена в розмірі 46\~921,80 грн. /а.с. 9/. За змістом виконавчого напису право грошової вимоги, яка є предметом виконавчого напису, виникло на підставі кредитного договору №200162939 від 10.05.2016, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] . Відповідне право вимоги було відступлене на користь відповідача ТОВ «ФК «ФАГОР» на підставі договору факторингу №27/05/2020-4 від 27.05.2020, якому в свою чергу ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» відступлене право вимоги на підставі договору факторингу №1 від 20.05.2016, якому в свою чергу право вимоги відступлено ТОВ «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу №1905 від 19.05.2016. 20.08.2022 на підставі такого виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк О.С. відкрив виконавче провадження №69695820. В рамках виконавчого провадження виконавцем 07.08.2023 винесено постанову про арешт коштів боржника в межах суми 52\~613,98 грн., а 10.08.2023 виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів /а.с. 10-11, 27-31/. За таких обставин позивач стверджує, що оспорюваний нею виконавчий напис безпідставно вчинено приватним нотаріусом без дотримання умов його вчинення щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, за відсутності підтвердження існування нотаріально посвідченого договору між сторонами та безспірної заборгованості, без повідомлення боржника про заборгованість, а тому такий виконавчий напис має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Таким чином між сторонами наявний спір щодо правомірності здійсненого виконавчого напису нотаріуса, який регулюється положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Закону України від 02.09.1993 №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425), Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій). Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №3425 нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону №3425). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону №3425 та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону №3425 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно зі ст. 87 Закону №3425 для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусі (далі Перелік документів). Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 (далі Постанова №662) було внесено зміни до Переліку документів та його доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Натомість постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 Постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, Постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14, а відтак кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що оспорюваний позивачем виконавчий напис вчинений нотаріусом 31.05.2021 стосовно вимог ТОВ «АВАНСАР», які ґрунтуються на кредитному договорі №200162939 від 10.05.2016, укладеному в простій письмовій формі між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачкою, а отже без нотаріального посвідчення. Натомість на момент вчинення такого виконавчого напису Перелік документів не передбачав можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально. Зазначене вище дає підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису №74236 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог ст.ст. 87, 88 Закону №3425 та Переліку документів, оскільки порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17. Також суд звертає увагу, що статтею 88 Закону №3425 визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1-3 глави 16 розділу ІІ). Відповідно до пп. 1.1 п. 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно з пп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у кредитора (пп.2.2 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Відповідно до пп. 3.1 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Крім того, підпунктами 3.2, 3.4, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ цього ж Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172. Так, п.п. 1, 1-1 вищевказаного Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачено стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами. Зокрема, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання (п. 1 Переліку документів). Відповідно до п. 2-2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року\~\~\~\~№ 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Виходячи із наведеного, строк протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону №3425). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону №3425 захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону №3425 у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.03.2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19). Таким чином, для вирішення питання щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мають бути встановлені: належність кредитору права вимоги за кредитним договором, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також необхідно встановити наявність (відсутність) об`єктивних обставин, коли виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що право вимоги кредитора до боржника, на підставі якого вчинено ос порваний виконавчий напис, ґрунтується на умовах кредитного договору №200162939 від 10.05.2016, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачкою. У той же час правовідносини з обслуговування банківського рахунку та умови користування кредитним лімітом між позивачкою та ПАТ «Банк Михайлівський» виникли на підставі заяви позивачки з таким же номером від 07.12.2014, але в такій заяві відсутні умови повернення коштів кредитного ліміту та не визначені строки виконання позивачкою її кредитних зобов`язань. Будь-яких доказів існування кредитного договору між позивачкою та ПАТ КБ «Банк Михайлівський», укладеного між ними 10.05.2016, суду не надано, що унеможливлює визначити дійсний зміст зобов`язальних відносин між позивачкою, як позичальником, та ПАТ «Банк Михайлівський», як первісним кредитором. Також слід звернути увагу, що у виконавчому написі не зазначено розміру плати, яку нотаріусом стягнуто із стягувача і яка підлягає стягненню з боржника за виконавчим написом на користь стягувача, хоча остаточна сума заборгованості, яка визначена до стягнення за виконавчим написом (46\~921,80 грн.) є більшою на 850 грн. від розміру вимог ТОВ «ФК «АВАНСАР», на підставі яких вчинено виконавчий напис (46\~071,80 грн.). Крім того, суд враховує і те, що сам відповідач ТОВ «ФК «АВАНСАР», як і треті особи, не скористалися своїм правом та не подали суду доказів, які б вказували на зворотнє, оскільки суду не було надано примірнику копії кредитного договору №200162939 від 10.05.2016, в тому числі не було надано суду і розрахунку заборгованості та/або виписки із рахунку боржника за таким кредитним договором із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, які відповідачем мали бути подані також і приватному нотаріусу Остапенко Є.М. для вчинення виконавчого напису, як це передбачено Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим №1172 від 29.06.1999 року. Наведені обставини поза розумним сумнівом вказують на спірність вказаної у оспорюваному виконавчому написі суми заборгованості. Що стосується інших доводів позивача, то фактично вони зводяться до незгоди позивача із процедурою перевірки нотаріусом безспірності вимог кредитора. Натомість, беручи до уваги зміст позовних вимог та обставини спірних правовідносин, які мають значення для правильного вирішення справи за даним позовом і встановлені судом поза розумним сумнівом, суд не вбачає доцільним надання оцінки іншим доводам позивача, оскільки такі доводи не впливають на правильність висновків суду. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з витрат позивачки з оплати судового збору (1816,80 грн.) та оплати правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1816,80 грн. підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачка просила компенсувати їй за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 6000 грн. Відповідач у своєму клопотання заперечив проти обґрунтованості таких витрат позивачки, посилаючись на невідповідність розміру таких витрат критеріям співмірності, стверджуючи що така сума витрат є значно завищеною та не відповідає складності справи. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 28.03.2024 /а.с. 12-13/; акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 28.03.2024 /а.с. 14/; квитанція до прибуткового касового ордеру №12 від 28.03.2024 про отримання адвокатом Завгородньою Н.С. від позивачки суми коштів в розмірі 6000 грн. /а.с. 15/. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: - усна консультація (2 години, загальна вартість 2000 грн.); - аналіз адвокатом судової практики щодо вирішення подібних спорів (2години, загальна вартість 2000 грн.); - підготовка позовної заяви (2 години, загальна вартість 2000 грн.). В той же час слід звернути увагу, що необґрунтованою є вимога щодо включення в обґрунтування розміру витрат на правову допомогу таких послуг адвоката як «аналіз судової практики вирішення аналогічних спорів», оскільки відповідна діяльність обумовлюється виключно рівнем професійної компетентності надавача послуг. Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що предметом позовних вимог є одна вимога немайнового характеру, яка обумовлена спростуванням безспірності права грошової вимоги, на підставі якого винесено виконавчий напис. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. Представництво інтересів позивача здійснювалось адвокатом Завгородньою Н.С., яка має стаж адвокатської діяльності з 2012 року і, відповідно, володіє належним рівнем компетентності для надання якісної правової допомоги у спірних правовідносинах. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 6000 грн. є необґрунтованою. Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 4\~000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача. За таких обставин на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Стосовно вжитих судом заходів забезпечення позову, то суд бере до уваги, що згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що жоден з учасників справи не заявляв клопотань про скасування заходів забезпечення позову, то вони продовжують свою дію в порядку, передбаченому ч. 7 ст. 158 ЦПК України. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial