Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

18.03.2024 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2008 р., який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.10.2021 р. Під час перебування у шлюбі [PERSON] був зареєстрований у житлове приміщення квартири [ADDRESS] . 18.08.2011 р. вона, [PERSON] (син) та [PERSON] (батько) отримали свідоцтво на житло № [NUMBER] , видане районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, відповідно до якого згадана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. У житловому приміщенні мешкає позивач разом з сином та батьком, відповідач в квартирі не проживає, його особисті речі відсутні. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача в позасудовому порядку неможливо. За позовом позивач, посилаючись на ст.ст.319, 383, 391, 405 ЦК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Ухвалою від 28.03.2024 р. відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін на 29.04.2024 р. 29.04.2024 р. розгляд справи відкладено на 04.06.2024 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. Позивач та третя особа подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримують, просять задовольнити. Розгляд справи за відсутності учасника процесу узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд розглянув справу за відсутності відповідача на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові документи, приймаючи до уваги позицію позивача та третьої особи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 18.08.2011 р. районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , про що надано витяг про державну реєстрацію (а.с.15) У вказаній квартирі, окрім власників, зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] (а.с.8-11, 32), який в квартирі не мешкає з 01.08.2021 р., про що надано копію акту на підтвердження факту непроживання від 13.03.2024 р. (а.с.12). Відповідно до заяви № 90-7/04-27 від 26.03.2024 р. власника житла [PERSON] про зняття з реєстрації із задекларованого/зареєстрованого місця проживання [PERSON] , заявнику відмовлено у знятті відповідача із задекларованого/зареєстрованого місця проживання у зв`язку із відсутністю згоди двох співвласників житла (а.с.31). Відповідно до\~ст.. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З огляду на надані позивачем докази в обгрунтування позовних вимог, враховуючи, що позов [PERSON] ґрунтується на положеннях діючого законодавства, суд постановляє рішення про його задоволення. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходив з наступного. Згідно із п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 18.03.2024 р. між позивачем [PERSON] та адвокатом Іващенко М.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.17). В обґрунтування суми витрат на правничу допомогу позивачем надано акт приймання-передачі наданих послуг (а.с.18), та квитанцію № 18 від 18.03.2024 р. (а.с.20) про сплату адвокату 2000 грн. Згідно п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналізуючи надані позивачем докази в обґрунтування понесених витрат на правову допомогу, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Outcome: approved