Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 11/12 частин житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2002 році захворіла тітка позивача [PERSON] та було прийнято рішення, щоб позивач доглядав за хворою. На підставі чого позивач з дозволу тітки перейшов проживати до неї в будинок [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] . [PERSON] заяву про прийняття спадщини за заповітом або за законом нотаріусу не подавала та не прийняла спадщину, проте звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини. Спадкоємцями [PERSON] за законом є її брати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та сестра [PERSON] , які спадщину не прийняли. [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцем якого є його син [PERSON] . Спадкоємцем [PERSON] є її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину. [INFO] помер [PERSON] . Відтак, позивач вважає, що відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише він, оскільки проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини. До складу спадщини входить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 08.04.1976. При цьому інша 1/2 частина житлового будинку належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/12 кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.04.1984, зареєстрованого в реєстрі за №358. Разом з тим, [PERSON] належну йому 1/12 частину житлового будинку відчужив позивачу на підставі договору дарування від 31.05.2021. У результаті смерті [PERSON] 24.05.2004 припинилося надане позивачу право проживати у спірному житловому будинку. Водночас, позивач не приховував факту знаходження майна у його володінні, тобто здійснював володіння ним відкрито, безперервно, претензій щодо порушення права власності на житловий будинок чи земельної ділянки ніхто не висував. Проте, оскільки [PERSON] не визнає за позивачем право власності на 7/12 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після [PERSON] , то у позивача виникла необхідність здійснити захист свого цивільного права на спірний будинок шляхом набуття права власності за набувальною давністю. У відзиві на позов, поданому представником відповідачки [PERSON] адвокатом Корх О.І., заперечуються позовні вимоги. Заперечення обґрунтовані тим, що [PERSON] народилася в смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області та її матір`ю є [PERSON] , яка мала дівоче прізвище [PERSON] та у якої була рідна сестра [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] з 08.04.1986 по 24.05.2004 була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] та інших зареєстрованих осіб з нею не було. [PERSON] за життя склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] . Проте, про існування вказаного заповіту відповідачка дізналася лише тоді, коли позивач у 2020 році звернувся до Корюківського районного суду Чернігівської області з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок за вищевказаною адресою. Після пожежі у власному будинку відповідачки, котра сталася у 2007 році, остання прийшла жити в будинок [PERSON] , але позивач її не пустив, пояснивши, що вона немає ніяких прав на проживання в ньому та нічого не повідомивши про наявність заповіту. Відповідачка потягом встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, оскільки не була обізнана про наявність заповіту на її користь. 27.12.2020 вона звернулася до приватного нотаріуса Корюківського районного нотаріального округу Гайдук С.В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але їй було відмолено у відкритті спадкової справи у зв`язку з тим, що вона не проживала разом з спадкодавцем на момент смерті та пропуском строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду. Вказує, що твердження позивача проте, що він переїхав жити до тітки, щоб доглядати за нею не відповідають дійсності, оскільки він переїхав до неї через негаразди з дружиною, бо над ним зжалилися родичі, та проживав в іншій частині будинку, а не з померлою тіткою. Також, зазначає, що догляд за [PERSON] здійснювала саме вона разом з [PERSON] , забезпечуючи її всім необхідним. Позивач протягом тривалого часу здійснював перепони у оформленні відповідачкою спадщини після смерті [PERSON] та сам не оформлював її, оскільки знав, що через заповіт не має на неї права, а тому до останнього приховував від відповідачки інформацію про його наявність. Вказане свідчить про недобросовісне заволодіння позивачем спірним майном та про відсутність підстав для задоволення позову. У доповненні до відзиву зазначає, що рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21.12.2022, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 27.02.2023, [PERSON] визначено додатковий строк чотири місяці (з дня набрання рішенням чинності) на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач [PERSON] у відзиві на позов визнав обставини щодо факту проживання позивача з [PERSON] на час відкриття спадщини та обставини щодо добросовісного заволодіння позивачем спірним житловим будинком і продовження відкритого та безперервного володіння ним понад 15 років. Визнав позов. У відповіді на відзив позивач вказав, що доводи відповідачки [PERSON] вказані у відзиві на позов є безпідставними та нічим не обґрунтованими. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачки [PERSON] - Корх О.І. заперечував проти позову та відповіді на відзив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Представник позивача - адвокат Загалець О.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вказав, що позивач проживає у спірному будинку з 2002 року та безперервно і відкрито володіє ним, претензій з цього приводу ні від кого не надходило. Зазначає, що є всі підставі для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, а доводи відповідачки [PERSON] необґрунтованими та нічим не підтверджені. Позивач у судовому засіданні підтримав позицію свого представника, просив задовольнити позов. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Корх О.І. у судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що володіння позивачем спірним будинком не є добросовісним, так як він знав кому належить будинок та що від будинку ніхто не відмовився, що також підтверджується тим, що його клієнтка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після своєї тітки [PERSON] , котрій належала 1/2 частина спірного будинку та має намір успадкувати цю частину. Вказав, що позивач навмисно приховував факт існування заповіту складеного померлою [PERSON] на користь відповідачки, щоб мати можливість оформити право власності на будинок. Також просив при прийнятті рішення у справі вирішити заяву про компенсацію понесених відповідачкою судових витрат понесених на оплату правової допомоги у розмірі 15000 грн. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися. [PERSON] у відзиві на позов просив справу розглянути без його участі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідки виконкому Холминської селищної ради №2022 від 08.10.2019. Інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою не має. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.1984, зареєстрованого в реєстрі за №358, спадкоємцями майна [PERSON] , який помер [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] Свідоцтво видане на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, 1/2 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. Згідно дублікату заповіту складеного 05.05.1997 [PERSON] , посвідченого секретарем виконавчого комітету Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області, зареєстрованого в реєстрі за №43, [PERSON] все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалось в загалі все те, що буде їй належати на день смерті, на що вона за законом матиме право заповідає [PERSON] . За заявою [PERSON] КП «Рампа» Бюро технічної інвентаризації 28.04.2021 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Інвентаризаційна справа №769. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21.12.2022, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 27.02.2023 та постановою Верховного Суду від 09.10.2023, [PERSON] визначено додатковий строк чотири місяці (з дня набрання рішенням чинності) на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На виконання ухвали суду від 13.11.2023 приватний нотаріус Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гайдук С.В. надала копію спадкової справи №44/23 до майна померлої [INFO] [PERSON] . З якої встановлено, що 28.04.2023 до нотаріуса звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , котра сталася [INFO] . На підставі поданої заяви 28.04.2023 приватним нотаріусом Гайдук С.В. було заведено спадкову справу №70584102 (номер у нотаріуса №44/2023), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №72294718 від 28.04.2023. Згідно довідки виконкому Холминської селищної ради №2021 від 08.10.2019 у зв`язку з упорядкуванням нумерації житловий будинок по [ADDRESS] . З договору дарування від 31.05.2021 встановлено, що [PERSON] подарував (передав майно у власність обдарованого безоплатно) [PERSON] у дар 1/12 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відомості про що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Допитаний свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що [PERSON] проживає у будинку [PERSON] приблизно з 2000 року. Допитаний свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що тітка позивача [PERSON] запропонувала позивачу жити з нею разом, щоб він мав можливість доглядати за нею. Вказав, що позивач почав жити у спірному будинку приблизно з 2001 року і живе там по цей час. Допитаний свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що [PERSON] проживав разом зі своєю тіткою [PERSON] на час її смерті та й досі проживає у її будинку. Відповідно до ст. 328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 344ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок про те, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на рухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому рухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Подібний висновок щодо застосування положень ст. 344ЦК України міститься у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. [PERSON] за життя належало 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яку вона заповіла [PERSON] . Інша 1/2 частини вищевказаного житлового будинку належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/12 кожному. Після смерті [PERSON] 1/12 частину житлового будинку успадкувала відповідачка [PERSON] . На підставі договору дарування від 31.05.2021 [PERSON] подарував позивачу у дар 1/12 частини спірного житлового будинку. Отже, [PERSON] належало 7/12 частини спірного будинку, позивачу належить 1/12 частини, [PERSON] також 1/12 частини та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/12 частини кожному. Позивач у позові просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 11/12 частин спірного житлового будинку. Так, з досліджених письмових доказів та показів свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд вважає доведеним факт того, що позивач відкрито, безперервно та без правових підстав володіє спірним майном якнайменше з 2002 року, що також не заперечується стороною відповідача. Крім того, доведений сам факт існування спірного нерухомого майна. Однак, суд зазначає, що однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст. 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Як слідує зі змісту позову позивачу було відомо про власників спірного житлового будинку та він знав, що користується будинком, який не є нічийним, а належить відповідачам. Суду не надано жодних переконливих доказів того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відмовилися від своїх 1/12 частин даного майна або їх не було успадковано. Разом з тим, рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21.12.2022, яке залишено без змін, [PERSON] визначено додатковий строк чотири місяці (з дня набрання рішенням чинності) на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . З матеріалів справи та показань представника відповідачки встановлено, що [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , котра сталася 24.05.2004, та нотаріусом була відкрита спадкова справа до майна померлої. Крім того, як вказує позивач у своєму позові «Оскільки [PERSON] не визнає за ним право власності на 7/12 частину житлового будинку … в порядку спадкування за законом після [PERSON] , то у виникла необхідність здійснити захист свого цивільного права на спірний будинок шляхом набуття права власності за набувальною давністю». Відтак, судом встановлено, що позивач достовірно знав, що володіє майном, яке належить відповідачам. Вказане свідчить про те, що позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вказане, зважаючи на не підтвердження у судовому засіданні при розгляді справи наявності усіх істотних умов, які давали б право набути право власності позивачу на спірне майно в порядку ст. 344 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Вирішуючи заяву представника [PERSON] - Корха О.І. про компенсацію здійснених витрат пов`язаних з розглядом справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., представником [PERSON] надано копію договору про надання правової допомоги у цивільній справі від 28.06.2022 року, відповідно до якого адвокат Корх О.І. надає відповідачу [PERSON] правову допомогу по справі 736/1919/21, копію додатку №1 до Договору від 28.06.2022 року, згідно якого [PERSON] сплачує Корх О.І. в розрахунок за участь в якості представника під час розгляду в суді першої інстанції справи 736/1919/21 винагороду у фіксованому розмірі 10000 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН № 000212 від 27.10.2012 року, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги. Згідно Акту здачі-приймання наданої правової допомоги до договору від 28.06.2022 про надання правової допомоги у справі 736/1919/21 [PERSON] та «Адвокатське бюро «Олександра Корха», засвідчили, що «Адвокатське бюро «Олександра Корха» надало правову допомогу, передбаченому договором від 28.06.2022 по справі №736/1919/21 та згідно п. 4.1 Договору сума витрат становить 10000 грн. Правова допомога надана в повному обсязі. Претензій з боку замовника немає. З квитанцій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 30.09.2022 та від 29.03.2023 [PERSON] сплатила адвокату Корх О.І. винагороду в загальній сумі 10000 грн., двома платежами 2000 грн. 8000 грн. відповідно. Також, ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20.07.2022 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки [PERSON] адвоката Корха Олександра Івановича про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 06 січня 2022 року у справі за позовом [PERSON] до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК. Згідно договору про надання правової допомоги у цивільній справі від 16.02.2022 року адвокат Корх О.І. надає [PERSON] правову допомогу під час розгляду в суді апеляційної інстанції, в Чернігівському апеляційному суді апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Корюківського районного чуду Чернігівської області від 06.01.2022 у справі 736/1919/21. З копії додатку №1 до Договору від 16.02.2024 року, вбачається, що [PERSON] сплачує Корх О.І. в розрахунок за участь в якості представника під час розгляду в суді апеляційної інстанції справи 736/1919/21 винагороду у фіксованому розмірі 5000 грн. Відповідно до Акту здачі-приймання наданої правової допомоги до договору від 16.02.2022 про надання правової допомоги у справі 736/1919/21 [PERSON] та «Адвокатське бюро «Олександра Корха», засвідчили, що «Адвокатське бюро «Олександра Корха» надало правову допомогу під час розгляду в суді апеляційної інстанції, в Чернігівському апеляційному суді апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Корюківського районного чуду Чернігівської області від 06.01.2022. Згідно п. 4.1 Договору сума витрат становить 5000 грн. Правова допомога надана в повному обсязі. Претензій з боку замовника немає. Меморіальним ордером №@2PL277324 від 22.02.2022 підтверджено оплату [PERSON] гонорару адвоката Корха О.І. за надання правової допомоги згідно договору від 16.02.2022 у сумі 5000 грн. Враховуючи наведене вище, зважаючи на складність справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, враховуючи обсяг надання послуг та виконаних робіт адвокатом Корх О.І., принципи співмірності, розумності та реальності витрат, суд прийшов до висновку, що судові витрати на правничу допомогу підлягають до задоволення, у розмірі 15000 грн. та які слід стягнути з позивача на користь відповідачки [PERSON] згідно положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved