Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

до суду звернувся [PERSON] з позовом до виконавчого комітету Гадяцької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Ухвалою судді від 14\~червня 2023 року провадження у зазначеній справі відкрито. 05 лютого 2024 проведено підготовче судове засідання. У судове засідання [PERSON] та його представник адвокат Бахмацька А.В. не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача Гадяцької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів від 21.11.1996 року № 432-17 [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража на земельній ділянці по [ADDRESS] , що не використовується за призначенням. Зобов`язано позивача погодити місце розташування гаража з головним архітектором району. Рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів від 18.01.2005 року [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування індивідуального гаража площею 0,0046 га в [ADDRESS] . З державного акту на право власності на земельну ділянку вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.005 га, розташованої по [ADDRESS] . Згідно даних технічного паспорту на гараж, розташованого за адресою: [ADDRESS] , гараж з погребом збудований у 1997 році та позначений у технічному паспорті літ. «А-1» загальною площею 55 м2. Державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну та припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно ч.1,ч. 3 та ч.5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до звіту №18-2023 про проведення обстеження, встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаража, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як самочинно збудований гараж з погребом по [ADDRESS] придатний до подальшої експлуатації і не порушує прав інших осіб. Абзацом 3 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва) № 6 від 30.03.2012 року передбачено, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~ст. 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно частин 1, 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, оскільки даний випадок і є тим винятковим способом захисту права, з яким чинне законодавство пов`язує можливість визнання права власності за особою, яка здійснила будівництво, що за рішенням державного реєстратора є самочинним. Також судом здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що збудований самочинно гараж з погребом А-1 придатний для подальшої експлуатації і не порушує прав інших осіб.

Outcome: approved