Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Представник товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» Підлетейчук Мирослав Миколайович звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за Кредитним договором № 1142-8772 від 19.01.2023 р., в розмірі 76 500,00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог сторона позивача зазначили, що 19.01.2023 року між ТОВ УКР КРЕДИТ ФІНАНС" і [PERSON] за допомогою Веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1142-8772. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах:- сума кредиту - 15 300,00 грн.;-строк кредитування - 300 днів;-базовий період* - 14 днів;-комісія за видачу кредиту - 15% від суми кредиту;-знижена % ставка - 1,20 % в день;- стандартна % ставка - 1,50 % в день; * базовий період - проміжки часу впродовж строку дії Договору, в останні дні яких у Позичальника настає обов`язок сплати відсотків за користування Кредитом. Кількість днів у Базовому періоді вказана у Договорі і визначена Сторонами на підставі пропозиції кредитодавця, сформованої із урахуванням побажань Позичальника, наданих в процесі звернення щодо отримання Кредиту через веб-сайт кредитодавця. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав Відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний Відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02.12.2019 р. на карту отримувача (Відповідача), чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі. В подальшому, відповідач всупереч умовам кредитного договору, ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. Станом на 20.03.2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 85 802,40 гривень, а саме: прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 2 295,00 гривень; прострочена заборгованість за кредитом -15 300,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 68 207,40 гривень. Разом кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими комісією та процентами у загальній сумі 9 302,40 гривень за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 76 500,00 гривень. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача не повну суму заборгованості за кредитним договором, а лише її частину, а саме: прострочену заборгованість за кредитом -15 300,00 гривень; прострочену заборгованість за нарахованими процентами - 61 200,00 гривень, що разом становить76 500,00 грн. У встановлений судом строк відповідач по справі надав відзив на позовну заяву та зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач сам особисто визнає той факт, що він - [PERSON] раніше, декілька раз оформлював кредитні відносини з позивачем, і попередні кредитні договори були погашено, а отже у позивача збереглися його персональні дані, а особливо його старі паспортні дані. У наданому позивачем у якості доказу Договорі про відкриття кредитної лінії №1142-8772 від 19.01.2023р. в преамбулі зазначається: [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Іванівським PC ГУ ДМС України в Одеській області 26.01.2017року,...", а також в Розділі 12 «Реквізити Сторін» зазначені наступні дані позичальника по Договору: [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] виданий Іванівським PC ГУ ДМС України в Одеській області 26.01.2017 року.. Однак, з 12.10.2022 року відповідач зазначає, що йому був виданий новий паспорт у вигляді ID карти. Наведені вище факти вказують на те, що електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1142-8772 від 19.01.2023р. укладений між ТОВ УКР КРЕДИТ ФІНАНС та [PERSON] є недійсним відповідно до Цивільного кодексу України. Позивач, в якості доказів надає до позову копію листа начальника Департаменту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адресовану ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» щодо здійснення переказів через систему платежів LiqPay на підставі договору №4010 від 02.12.2019. Однак, сам факт зарахування грошових коштів в сумі 15300 грн. на розрахунковий рахунок відкритий на ім`я відповідача банк не підтверджує та не надає квитанцію та/або платіжне доручення, щодо даної операції. Позивачем не надано доказів видачі кредитних коштів, як-то первинних бухгалтерських документів, а розрахунок заборгованості в розумінні приписів Закону не може бути беззаперечним доказом укладення кредитного договору, адже будь- яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. В судове засідання представник позивача не з`явилися, проте в позовній заяві клопотали щодо можливого розгляду справи без їх участі. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що він частково погоджується із позовною заявою та зазначив, що кредитний договір він укладав на суму 15300 гривень, повідомив, що користувався цими коштами, зазначив, що договір укладав онлайн та кошти перерахували йому на карту Монобанка, повідомив, що заборгованість цю він не сплачував, оскільки був без роботи, почалась війна, та оскільки він борг не повернув то визнає що має повернути лише суму 15300 гривень. На запитання судді повідомив, що з умовами договору він був обізнаний, знав, що йому необхідно було сплачувати відсотки, проте вважає що договір є нікчемним так як його паспорт був прострочений, та він розуміє що коли отримав новий паспорт, то старий вже недійсний, а дані в електронному кабінеті збереглися за старим паспортом це було неправильно як з їх сторони так і зі сторони відповідача, тому він не погоджується із відсотками а визнає лише борг за тілом кредиту. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши відповідача по справі, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини, встановлені судом. 19.01.2023 року між ТОВ УКР КРЕДИТ ФІНАНС" і [PERSON] за допомогою Веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1142-8772. Зазначена обставина підтверджується копією договору. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач по справі посилається що даний договір є нікчемним, оскільки в договору зазначені реквізити старого паспорту відповідача, який на дату укладення договору був недійсний, тому цей договір не може вважатися укладеним. В судовому засіданні відповідач повідомив суду та висловив у судовому засіданні свою позицію, що даний договір він дійсно укладав в електронному вигляді, зазначив, що у нього є електронний кабінет через який він оформив даний кредит та йому було відомо про те що в даному електронному кабінеті значяться дані його старого паспорта. Отже суд не бере до уваги обґрунтування заперечень відповідача у відзиві, щодо нікчемності правочину, оскільки в судовому засіданні відповідач особисто суду повідомив, що договір укладав. Також суд констатує, що відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» - зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. У відповідності до норм ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ "Про електронну комерцію". Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно до ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання,- в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На виконання зазначених вимог, позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор А0392, для підписання Кредитного договору 1142-8772 від 19.01.2023 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Як пояснив сам відповідач, дані старого паспорту містилися в його електронному кабінеті, через який автоматично і було укладено електронний договір, тому таке обґрунтування нікчемності даного правочину як паспортні дані документа, який замінено суд не може вважати підставою нікчемності правочину, оскільки його фактичне укладення відбулось, підтвердилось в судовому засіданні сторонами, та фактично відбулось виконання правочину зі сторони кредитодавця. Крім того доступ до електронного кабінету має лише відповідач по справі, та у разі зміни паспортного документу, він зобов`язаний оновити свої паспортні дані, що ним зроблено не було та в засіданні він пояснив, що свідомо укладав договір із застарілими паспортними даними. Отже підстав для визнання Кредитного договору 1142-8772 від 19.01.2023 року нікчемним суд не вбачає, та встановлено зворотнє, а саме відповідачем підтверджено його укладення. Кредитодавець сторона позивача виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі по даному договору, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав Відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний Відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02.12.2019 р. на карту отримувача (Відповідача), чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі. На підтвердження факту видачі кредиту, кредитодавець додає до цієї позовної заяви документи що підтверджують перерахування кредитних коштів («копію Довідки про перерахування суми кредиту та «копію Довідки про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи»). У відзиві на позовну заяву відповідач по справі зазначає, що позивачем не надано доказів видачі кредитних коштів, як-то первинних бухгалтерських документів, а розрахунок заборгованості в розумінні приписів Закону не може бути беззаперечним доказом укладення кредитного договору, адже будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Наданий позивачем, на підтвердження доводів щодо перерахування коштів на картку позичальника лист начальника Департаменту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адресований ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» щодо здійснення переказів через систему платежів LipPay на підставі договору №4010 від 02.12.2019, не містить відомостей щодо переказу коштів 19.01.2023 у розмірі 15300грн. на платіжну карту №№ [NUMBER] . Про те у судовому засіданні сам відповідач [PERSON] повідомив суду, що грошові кошти у сумі 15300 гривень він від позивача за кредитним договором отримав на карту Монобанку, і почав ними користуватися. Отже посилання у відзиві самим відповідачем спростовані в судовому засіданні. Тому в судовому засіданні найшла своє підтвердження та обставина, що виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Також знайшла своє підтвердження та обставина, що [PERSON] всупереч умовам Кредитного договору, ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, порушив вищезазначені умови кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, заборгованість цю він не сплачував, оскільки був без роботи, почалась війна, та оскільки він борг не повернув то визнає що має повернути лише суму 15300 гривень, відсотки за користування кредитом він не визнає. При цьому заперечуючи сплату відсотків позивачу відповідач не зазначає належного обґрунтування своїх заперечень, доказів не надає, про підстави їх зменшення суду не повідомляє, будь які клопотання з цього приводу не заявляв. З матеріалів справи вбачається, що станом на 20.03.2024 року загальний розмір заборгованості Відповідача за Кредитним договором становить: 85 802,40 гривень, а саме: прострочена заборгованість по комісії за видачу кредиту - 2 295,00гривень; \~ \~ \~ \~прострочена заборгованість за кредитом -15 300,00 гривень; \~ \~ \~ \~прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 68 207,40 гривень. Разом з тим позивачем було прийнято рішення про можливість застосування до відповідача Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості Позичальнику за нарахованими комісією та процентами у загальній сумі 9 302,40 гривень за умови погашення Позичальником решти заборгованості за Кредитним договором в розмірі 76 500,00 гривень. Враховуючи вищезазначене, Кредитодавець просить суд у цьому позові стягнути з Позичальника не повну суму заборгованості за Кредитним договором, а лише її частину, а саме: прострочену заборгованість за кредитом -15 300,00 гривень; прострочену заборгованість за нарахованими процентами - 61 200,00 гривень, що разом становить 76 500,00 (сімдесят шість тисяч п`ятсот грн. 00 коп) гривень. Отже, судом встановлено з матеріалів справи та особистих пояснень відповідача, що з боку відповідача по відношенню до позивача має місце свідоме порушення зобов`язання, визначеного в кредитному договорі, що відповідно до статті 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені кредитним договором або законом. Статті 1048 та 1054 ЦК України, містять лише загальні норми щодо кредитування. В той же час, в частині третій статті 1054 ЦК України визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким законом в даному випадку є Закон України «Про споживче кредитування» (надалі за текстом - «Закон про споживче кредитування»), яким Позивач керувався, укладаючи та виконуючи в подальшому Кредитний договір. Відповідно, за загальним правилом в такому випадку у разі конкуренції норм загального законодавства (ЦК України) та спеціального законодавства (Закон про споживче кредитування) у правовідносинах між учасниками цивільних правовідносин мають застосовуватись саме норми спеціального законодавства (Закону про споживче кредитування - в даному випадку). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону про споживче кредитування для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: - доходи кредитодавця у вигляді процентів; - \~ \~ \~ \~комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; - \~ \~ \~ \~інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З вищенаведеного вбачається, що Закон про споживче кредитування безумовно та однозначно передбачає право Позивача (як Кредитодавця) на встановлення комісії за надання кредиту за Кредитним договором. Національний банк України, який є державним регулятором ринку фінансових послуг в Україні, своєю Постановою від 11.02.2021р. № 16 затвердив «Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит», надалі за текстом поіменовані «Правила розрахунку». Вказані Правила розрахунку (пункт 1) передбачають правомірність встановлення Позивачем (як Кредитодавцем) супровідних послуг за кредитом в тому числі і комісії за надання кредиту. Крім того, Додатком № 2 до Правил розрахунку, затверджено типову форму Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. В даній Таблиці в розділі «Платежі за супровідні послуги» та підрозділі «Кредитодавця» (графа 8) передбачена комісія за надання кредиту, про що свідчить 8 стовбець Таблиці. Також, комісія за надання кредиту була також відображена і в тексті Кредитного договору, який був підписаний відповідачем, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії «за надання кредиту» до загальних витрат за Кредитним договором. Крім того, у відповідності до пункту 9 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затв. Постановою Правління НБУ № 113 від 03.11.2021р., яке визначає додаткові умови, не визначені ЦК України, Законом про споживче кредитування, Законом України «Про фінансові послуги» та іншими законами України, які містять норми щодо договірних відносин у частині надання фінансових послуг, вимоги договорів про надання фінансових послуг, що укладаються між споживачами та небанківськими фінансовими установами, Договір про надання фінансових послуг повинен містити, в т.ч. назви грошових зобов`язань (із роз`ясненням їх економічної сутності), включаючи комісії за надання та користування кредитом. До того ж, Позивач в цьому питанні також звертає особливу увагу суду, що Верховний Суд в Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй Постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц зазначає, що «умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів»(будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734 Ш від 15 листопада 2016 року». Відтак, починаючи з 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон про споживче кредитування, а рівно й зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», після чого зазначена стаття 11 прийняла той вигляд, який має і до цього моменту («1. Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"»). Відповідно, через зазначені факти та обставини нормативне врегулювання спірних правовідносин між позивачем та відповідачем має відбуватись саме так, як це і було наведено позивачем вище в цьому пункті - насамперед, на основі вказаних норм Закону про споживче кредитування. Таким чином, спеціальним законодавством України прямо визначені можливості позивача (як небанківської фінансової установи) як включати до тексту кредитних договорів із споживачами (яким є і Відповідач) умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від Відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Відтак, враховуючи все вищезазначене в сукупності, є всі належні правові підстави вважати, що включення до тексту Кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії від позивача є цілком обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству України, що регулює відносини, що склалися між Позивачем та Відповідачем. Вищезазначені доводи узгоджуються з правовим висновком викладеним у Постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 https://reyestr.court.gov.ua/Review/105423479. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Враховуючи вищезазначене суд, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, стороною позивача було доведено, що відповідач порушив зобов`язання та не виконав їх в повному обсязі, відповідач частково визнав позовні вимоги в частині тіла кредиту, проте заперечуючи до сплати комісії належним чином обґрунтованих доводів не вказав. Доказів необґрунтованості вказаної позовної вимоги не надав про їх витребування не заявляв. При вирішенні даного спору суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем надано належні та допустимі докази в частині позовних вимог, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження своїх обґрунтувань та посилань на обставини і підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 2422,40 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 2422,40 грн. понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом, що підтверджується платіжними дорученнями. На підставі викладеного та

Outcome: approved