Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що 04 вересня 2023 року відповідно до боргової розписки від 04.09.2023 року, [PERSON] , у період з вересня 2022 року по 04 вересня 2023 року особисто надано у борг [PERSON] грошові кошти на загальну суму 4000.00 доларів США. Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви, складеною та підписаною відповідачкою власноруч розпискою від 04.09.2023 року, згідно якої відповідачка зобов`язувалася повернути позивачу кошти в розмірі 4000.00 доларів США до 31.12.2023 року. Після спливу строку на повернення боргу, позивач звернувся до відповідачки з вимогою про повернення коштів шляхом надсилання претензії про погашення боргу, однак відповідачка до теперішнього часу кошти не повернула, що і стало підставою для звернення до суду. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 19.01.2024. Ухвалою суду від 26 січня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Позивач та його представник адвокат Бурма О.В. в судове засідання надали заву про розгляд справи без участі позивача та його представника, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив позовні вимоги, вказав, що розписка про отримання відповідачкою є фіктивною, фактично передача коштів за цією розпискою не відбувалась, [PERSON] не потребувала отримання коштів у позику, і таких коштів не отримувала. Вважає, що між сторонами не укладався договір позики, не виникли відповідні правовідносини, і підстави для задоволення позову відсутні. Представники сторін клопотали про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, однак з технічних причин проведення судового засідання із застосуванням системи відеоконференцзв"язку не представилось можливим, у зв"язку з чим, з урахуванням приписів ч.5 ст.212 ЦПК України, справу розглянуто судом в порядку спрощеного позовного письмового провадження, на підставі заяв сторін по суті та наданих ними доказів. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, та оскільки через технічні неможливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції фіксація судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалась. Дослідивши аргументи сторін та письмові докази по справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими які підлягають задоволенню. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Суд приходить до висновку, що між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів, а саме позивач [PERSON] у період з вересня 2022 року по 04 вересня 2023 року (дата написання розписки) особисто надано у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти на загальну суму, еквівалентну 4000 доларів США. Таким чином, між сторонами виникли відповідні правовідносини, що регулюються положеннями гл.71 розділу ІІІ Цивільного Кодексу України. Зокрема, як вбачається зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до положень ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Надана суду розписка, на думку суду, є належним та допустимим доказом укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] , а також доказом передачі грошових коштів за цим договором. Зокрема, відповідач власноручно зазначає, що грошові кошти були отримані нею від позивачльника - позивача [PERSON] протягом певного періоду (з вересня 2022 року по вересень 2023 року); вказує, що ці кошти були отримані нею в борг, тобто на умовах повернення до конкретної, вказаної у розписці, дати, також вказує загальну суму боргу станом на 04.09.2023 року, і наводить особливі умови даного правочину - те, що частину коштів [PERSON] надавав шляхом оплати замовлень в інтернет магазинах. Доводи представника відповідача про фіктивний характер даної розписки не підтверджуються жодними доказами, і не спростовують висновків суду. Також судом встановлено, що після спливу строку на повернення боргу, [PERSON] , звернувся до відповідачки [PERSON] , з вимогою про повернення коштів шляхом надсилання претензії про погашення боргу від 03.01.2024 року, проте кошти не були повернуті. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами у справі було укладено договір позики грошових коштів в сумі, еквівалентній 4000 доларів США, із зобов"язанням повернути вказані кошти до 31.12.2023 року. Як вбачається зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Доказів повернення боргу відповідач [PERSON] суду не надала. Таким чином, суд констатує, що позичальник - відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов"язань за договором позики, і на час судового розгляду справи позика не повернута, що є підставою для задоволення позову та стягнення вказаних у розписці коштів в користь позивача. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до правової позиції Великої Палати, що викладена у постанові від 16.01.2019року (справа № 373/2054/16-ц) зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті\~1046, абзацу першого частини першої статті\~1049 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47,55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачки боргу у іноземній валюті, у розмірі 4000.00 доларів США., є обґрунтованими та підлягають стягненню у судовому порядку. Суд зазначає, що згідно ч.1\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до вимог ч. 1ст.\~141\~ЦПК України з відповідачки належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1519,60 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved