Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором оренди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06 травня 2020 року він (далі - позивач, наймодавець) уклав із [PERSON] (далі - відповідач, наймач) договір найму квартири [ADDRESS] . Термін дії цього договору - до 06 травня 2021 року. Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.7. договору, плата за цим договором становить суму в розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. При передачі квартири і майна наймач зобов`язується виплатити наймодавця плату за перший місяць дії договору, що складе гривневий еквівалент 1 300 дол. США, надалі оплата за цим договором здійснюється щомісячно не пізніше 7-го числа. У день укладення договору було складено акт передачі квартири та майна (додаток до договору №1) й негайно передано у користування наймача. На початку грудня 2020 року наймач зателефонував йому та повідомив, що припиняє користування квартирою та звільняє її; ключі залишив на посту охорони будинку. При цьому, наймач не сплатив орендну плату за останній місяць користування квартирою та достроково розірвав договір без повідомлення про це наймодавця, шляхом фактичного припинення користування квартирою з 07 грудня 2020 року. Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору, наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. У разі дострокового розірвання в період з 06 травня 2020 року включно до 06 травня 2021 року наймач сплачує неустойку в розмірі місячної орендної ставки на користь наймодавця. Посилаючись на те, що наймач порушив пункти 2.2.3., 5.2. договору, а саме, не сплатив орендну орендну плату за листопад 2020 року та в односторонньому порядку розірвав договір без завчасного попередження наймодавця, позивач просить: стягнути з [PERSON] на свою на користь грошові кошти в розмірі 2 600 доларів США, що еквівалентно 98 410,00 грн, та складається з орендної плати за листопад 2020 року - 1 300 доларів США та неустойки - 1 300 доларів США. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18 березня 2024 року. 21 січня 2024 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на безпідставність вимог, просив у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування відзиву зазначає, що оплату за укладеним між ними договором оренди здійснив у повному обсязі, заборгованості не має. Зазначав, що позивач не надав правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна, підтверджуючих документів про проведення розрахунків за договором, не надав відомостей про реєстрацію суб`єкта господарювання, що може надавати послуги з оренди, а також даних, що підтверджують сплату ним податків. Крім того, позивач, на порушення пункту 4.2 договору, не повернув йому передані кошти в сумі 1 300 дол. США, сплачені при вселенні в квартиру. 01 березня 2024 року представник [PERSON] - адвокат Кізим І.В. подав відповідь на відзив, у якій підтримав викладені у позовній заяві доводи та наполягав на їх врахуванні. Окрім того, зазначив, що сума у розмірі 1 300 дол. США, сплачена відповідачем у якості гарантії оплати наймодавцем платежів, підлягає поверненню лише у разі відсутності заборгованості за платежами, що підтверджується актом передачі квартири та актом закінчення найму квартири. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року відкладено розгляд справи до 29 травня 2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, представник позивача подала заяву суду про розгляд справи без фіксації судового процесу, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, представник відповідача подав заяву суду про розгляд справи без фіксації судового процесу, просив у позові відмовити. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд установив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Суд установив, що 06 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму квартири [ADDRESS] . У день укладення договору був складений акт передачі квартири та майна (додаток до договору №1), що підписаний сторонами. Відповідно до пункту 7.1 договору, термін дії цього договору з 06 травня 2020 року до 06 травня 2021 року. Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.3., З.4., 3.7. договору, цим договором сторони встановили, що плата за цим договором становить, суму в розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. При передачі квартири і майна наймач зобов`язується виплатити наймодавця плату за перший місяць дії договору, що складе гривневий еквівалент 1 300 дол. США, надалі оплата за цим договором здійснюється щомісячно не пізніше 7 числа. Всі розрахунки між сторонами за цим договором проводяться у гривнях на день оплати та підтверджуються документально. За пунктами 4.1., 4.2 договору, при передачі квартири наймач передає наймодавцю для гарантії сплати наймачем платежів, передбачених пунктом 3.6 цього договору, та відшкодування майнової шкоди, відповідно до пункту 2.2.5, суму у розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. Вказана у пункті 4.1 сума повертається наймачу не пізніше двох банківських днів з часу закінчення найму житла, за вирахуванням заборгованості наймача за платежами, передбаченими цим договором, і відшкодуванню майнової шкоди, завданої квартирі та майну, що підтверджується актом передачі квартири та майна, а також актом завершення найму квартири. Пунктом 51.1 зазначеного договору визначено, що наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору, наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. У разі дострокового розірвання в період з 06 травня 2020 року включно до 06 травня 2021 року наймач сплачує неустойку в розмірі місячної орендної ставки на користь наймодавця. Також установлено, що наймач з 07 грудня 2020 року достроково, без письмового повідомлення про це наймодавця, що передбачено пунктом 5.1 договору оренди від 06 травня 2020 року, фактично припинив користування квартирою та звільнив її, орендну плату за останній місяць користування квартирою не сплатив, посилаючись на те, що при укладенні договору сплатив гарантійний внесок у розмірі місячної орендної плати. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вказано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18): «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. За змістом статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Відповідно до частин першої, третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 ЦК України. Разом з тим, щодо доводів відповідача про розірвання договору оренди, суд звертає увагу на те, що за змістом статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Як вказано у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 у справі № 757/42452/20 (провадження № 61-11837св23): «Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21). Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21)». Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 у справі № 404/330/19. Позивач просить стягнути заборгованість з відповідача за орендною платою за листопад 2020 року у розмірі 1 300 дол. США та неустойку у розмірі місячної орендної плати у розмірі у розмірі 1 300 дол. США, що разом складає 2 600 дол. США. Разом з тим, будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов договору оренди. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. За умовами пункту 5.2 укладеного між сторонами договору оренди від 06 травня 2020 року, наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. Таке письмового попередження зі сторони відповідача відсутнє в матеріалах справи. Крім того, відповідно до пункту 55.3. договору оренди, у разі дострокового розірвання в період з 06 травня 2020 року включно до 06 травня 2021 року наймач сплачує неустойку в розмірі місячної орендної ставки на користь наймодавця. З огляду на те, що наймач порушив пункти 2.2.3., 5.2. договору, а саме, не сплатив орендну плату за листопад 2020 року та в односторонньому порядку розірвав договір без завчасного попередження наймодавця, відповідно до пунктів 6.1, 6.2 договору, акт передачі квартири та акт закінчення найму квартири не складений, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також неустойка відповідно до умов договору. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19). З урахуванням наведеного, при викладенні даного рішення судом проаналізовано ключові доводи та докази, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 2 600 дол. США, з яких: 1 300 дол. США - сума заборгованості з орендної плати за листопад 2020 року; 1 300 дол. США - сума неустойки (пені), що згідно курсу, який був встановлені Національним банком України станом на дату подання позовної заяви 03.11.2023 року (1 долар США - 36,2659 грн.), становить 94 291 грн. 34 коп. Зазначений розрахунок стороною відповідача належними доказами спростовано не було, як і не було надано доказів належного виконання зобов`язань за договором. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved