Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

Короткий виклад обставин справи [PERSON] звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати відповідачів такими, що втратила право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . У позовній заяві позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності в цілому відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, договору дарування та свідоцтва про право на спадщину. У вказаному житловому будинку зареєстровано місце проживання його колишньої дружини [PERSON] та його повнолітнього сина [PERSON] , які фактично у вказаному житлі не проживають з січня 2020 року. З 30.09.2022 у вказаному житловому будинку проживає зі своєю сім`єю тимчасово переміщена особа [PERSON] . Відповідачі участі у витратах по утриманню житлового будинку не беруть, компенсації витрат на оплату житлово-комунальних послуг не здійснюють, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками з позивачами не пов`язані та не є членами його сім`ї. При цьому відповідачі відмовляються знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку, оскільки працюють та проживають за межами України та не бажають приїхати для цього в Україну. Реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі позивача порушує права позивача на безперешкодне користування своєю власністю, оскільки покладає на позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг, нарахованих на відповідача, унеможливлює оформлення субсидії, оскільки відповідачі включається у склад сім`ї позивача для нарахування субсидії, а також робить об`єкт приватної власності непривабливим для потенційних покупців. На підставі викладеного просить позов задовольнити. Процесуальні дії по справі, заяви сторін Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.03.2024 року позовну заяву залишено без руху. 21.03.2024 року від представника позивача надійшла заява на усунення вказаних в ухвалі недоліків, долучено квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Позивач в судове засідання 31.05.2023 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання, був повідомлений належним чином. При цьому, 17.04.2024 до суду поступила заява від представника позивача адвоката Мартинова Георгія Костянтиновича, в якій просить розглядати дану справи без участі позивача та його представника. Позов підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання 31.05.2023 року повторно не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та відзиву не подавали. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2024 року (індексний номер витягу 370729221) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (2/4 частини на підставі договору дарування, серія та номер:541, виданий 28.07.2017 року, 1/4 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія на номер: [NUMBER] , виданий 24.07.2017 року, 1/4 частини на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданий 06.11.2009 року). Згідно Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.09.2022 року шлюб, зареєстрований 22.06.2002 у виконкомі Малодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом №7, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - розірвано. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2022 року. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . З копії акту обстеження житлового будинку, складеного старостою с. Мала Добронь та Демичі [PERSON] від 24.02.2023 року в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані в житловому будинку [PERSON] , [PERSON] у вказаному будинку не проживають з січня 2020 року. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів За змістом ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції\~з прав\~людини та основних свобод, що згідно ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402\~ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406\~ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156\~ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, а відповідач [PERSON] є повнолітнім сином позивача, які зареєстровані у спірному будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, при цьому не проживають у такому, тому можуть втратити право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. Крім того, згідно статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі є зареєстрованими у спірному будинку, однак в такому не проживають з січня 2020 року, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією акту обстеження житлового будинку, складеного старостою с. Мала Добронь та Демичі [PERSON] від 24.02.2023 року в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Суду не було надано жодних доказів на підтвердження укладення між відповідачами та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом також надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірному будинку належному позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Стаття 7\~Закону України\~№ 1382-IV\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд, також оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8\~Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод і вважає, що припинення права користування відповідачами спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, не беруть участі в його утриманні, та не надали суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації понад чотири роки, судом під час розгляду не встановлено поважності причини їх відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо порядку користування будинку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. У відповідності до ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати із сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. слід стягнути з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved