Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

02.08.2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 69 664,94 грн.; середній заробіток за весь час затримки до дня подачі позову складає 497 857,50 грн.; моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн. Вимоги позову обгрунтовані тим, що з 10.02.2021 року позивач обіймала посаду головного бухгалтера центральної бухгалтерії ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка». 20.06.2022 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В цей же день було проведено нарахування грошових сум при звільненні в загальному розмірі 34 094,03 грн. Як зазначає позивач, вона як головний бухгалтер підписала електронним цифровим підписом, однак генеральний директор платіжні документи не підписав. 21.06.2022 року на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти в сумі 24 026,17 грн. з яких: частина заробітної плати за травень - 1 484,38 грн., заробітна плата за червень та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 22 541,79 грн. Позивач не погоджується із вказаною сумою та генеральному директору на офіційну електронну адресу кіностудії направила вимогу. Як зазначає позивач, її посадовий оклад складав 13 135,00 грн. та передбачена доплата до посадового окладу у розмірі 100% посадового окладу, всього фонд оплати праці за місяць складав 26 270,00 грн. Згідно з табелями обліку робочого часу, позивач працювала березень, квітень, травень та червень 2022 року, отже повинні були нарахувати заробітну плату в розмірі 93 691,11 грн. та за мінусом виплачених 24 026,17 грн. заборгованість із заробітної плати становить 69 664,94 грн. Так як в день звільнення не було проведено повний розрахунок, на підставі положень статті 117 КЗпП України відповідач має сплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку. 09.11.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Представник зазначає, що позивачем не надано доказів, що їй мало бути сплачено саме ту суму про яку вона вказує в позові. Так, 28.02.2022 року прийнято наказ про відміну доплат та надбавок, починаючи з 01.03.2022 року і до закінчення воєнного стану. Позивачу відомо, що всі працівники не отримували надбавки. З 03.05.2022 року відмінено дію наказу про запровадження дистанційної роботи. Наказом від 29.04.2022 року за №55/1-к було призупинено дію трудового договору з позивачем з підстав її перебування за межами території України. Табель обліку робочого часу наданий позивачем не відповідає дійсності, так як [PERSON] в травні 2022 року відпрацювала не 22 дні, а лише 4 робочі дні (призупинено трудовий договір з 03 по 26 травня 2022 року). Крім того, на підприємстві відсутній табель обліку робочого часу, що наданий позивачем разом з позовною заявою. 22.11.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Також позивач зазначає, що їй не було відомо про наказ яким відмінені доплати та про призупинення дії трудового договору. 08.12.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково представник зазначає, що позивачу достовірно відомо про існування наказів які видавались протягом лютого-травня 2022 року. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав викладених у відзиві. В той же час представник зазначив, що так як при звільненні позивача розрахунок було проведено на наступний день після її звільнення, є законом передбачені підстави для стягнення середньоденного заробітку за один робочий день. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Частинами першою та третьою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частина 1 статті 94 КЗпП України визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частини 2 та 3 статті 97 КЗпП України передбачає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Як встановлено судом, [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем та з 10.02.2021 року обіймала посаду головного бухгалтера центральної бухгалтерії. Згідно із штатним розписом, який введено в дію 01.12.2021 року, посадовий оклад головного бухгалтера центральної бухгалтерії встановлений в розмірі 13 135,00 грн. та передбачено доплату до посадового окладу (за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт/ведення військового обліку) в розмірі 13 135,00 грн., а всього фонд оплати праці на місяць становить 26 270,00 грн. 10.06.2022 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. При зверненні до суду з позовом позивач зазначала, що вона березень, квітень, травень та червень 2022 року працювала, що підтверджується табелями обліку робочого часу, однак заробітна плата не була сплачена в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи, наказом відповідача від 28.02.2022 року, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану, з 01.03.2022 року запроваджено дистанційну роботу для працівників ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка». Вказаним наказом питання оплати праці не врегульоване. В подальшому, наказом ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» №43-к від 28.02.2022 року з 01.03.2022 року відмінено доплати та надбавки всім працівникам Кіностудії до закінчення воєнного стану. Позивач не оскаржувала зазначений наказ. Позивач під час слухання справи пояснила, що їй не було відомо про існування вказаного наказу. Однак суд критично оцінює її пояснення, так як будучи головним бухгалтером позивач, згідно з її посадовими обов`язками мала бути обізнана про зазначений наказ. Крім того, надбавка не була нарахована за березень та квітень 2022 року, в той же час позивач не зверталась до відповідача з приводу неотримання заробітної плати в повному обсязі. Крім того, наказом ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» №55/1-к від 29.04.2022 року з [PERSON] призупинено дію трудового договору з 03.05.2022 року по 26.05.2022 року. Позивач оскаржує вказаний наказ в судовому порядку (справа №761/2873/24). На даний час рішення по справі не прийнято. Представник відповідача звертався до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, але так як позивач категорично заперечувала проти зупинення провадження у справі, суд відхилив заявлене клопотання. Наказом ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» №12 від 02.05.2022 року відмінено з 03.05.2022 року дію наказу від 28.02.2022 №43/3-к «Про запровадження дистанційної роботи» та запроваджено звичайний режим роботи підприємства. В позовній заяві позивач вказувала, що вона не в повному обсязі отримувала заробітну плату. В той же час виписки по картковому рахунку позивач суду не надала. Позивач не надала суду доказів, що у вказаний в позовній заяві проміжок часу березень-червень 2022 року вона зверталась до роботодавця з приводу невиплати заробітної плати. З довідки про доходи позивача №29 від 23.11.2023 року вбачається, що в лютому позивачу нараховано 26 270,00 грн., в березні та квітні по 13 135,00 грн., травень 2 422,46 грн. та в червні 2022 року - 28 202,50 грн. Позивач під час слухання справи не заперечувала факт отримання вказаних сум. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що спірним є лише травень 2022 року щодо кількості відпрацьованих днів позивачем. Позивач разом з позовною заявою надала до суду копії табелів обліку робочого часу в якому зазначено, що вона в травні 2022 року відпрацювала 22 робочі дні. Оригінал вказаного документу був наданий для огляду суду. Як пояснила позивач, оригінал вказаного табелю обліку робочого часу знаходиться в неї, вона не передала їх відповідачу (роботодавцю). В той же час, відповідач надав копію табелю обліку робочого часу, який знаходиться на підприємстві в якому зазначено, що в травні 2022 року [PERSON] відпрацювала 4 робочі дні - 02, 27, 30, 31 травня. Позивач під час слухання справи не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання власних посадових обов`язків з 03 по 26 травня 2022 року. А тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за доцільне як доказ відпрацьованих днів в травні 2022 року взяти до уваги табель обліку робочого часу, наданий відповідачем. Таким чином, під час слухання справи, враховуючи накази роботодавця про відміну надбавок та призупинення трудового договору з позивачем, не встановлено порушень відповідачем порядку нарахування заробітної плати позивачу, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 69 664,94 грн. Крім того, при зверненні до суду з позовом позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В позовній заяві позивач зазначила, що 21.06.2022 року на її рахунок були зараховані грошові кошти в сумі 24 026,17 грн. Представник відповідача пояснив в судовому засіданні, що всі ці суми нараховані та виплачені як кінцевий розрахунок при звільненні. Таким чином, оскільки кінцевий розрахунок при звільненні з позивачем було проведено в порушення положень ст.116 КЗпП України не в день звільнення, тому на підставі положень статті 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за один робочий день в сумі 597 (п`ятсот дев`яносто сім) гривень 05 копійок. Позивач та відповідач провели розрахунок середньоденного заробітку, однак він проведений в порушення Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Для розрахунку середньоденного заробітку суд вважає за доцільне врахувати дохід позивача за березень та квітень 2022 року (травень суд не вважає за можливе брати для нарахування середньоденної заробітної плати, так як трудовий договір з позивачем було призупинено з 03 травня 2022 року), який становить: березень - 13 135,00 грн. та 23 робочі дні, квітень - 13 135,00 грн. та 21 робочий день, загальна сума становить 26 270,00 грн. / 44 робочий день = 597,05 грн. (суми розраховані без відрахування податків та зборів). Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України визначає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України). Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивач не надала суду доказів, що внаслідок проведення розрахунку при звільненні на наступний за звільненням день позивачу була спричинена моральна шкода, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial