Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У червні 2023 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти в сумі 73 137,20 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.11.2021 між позивачкою та відповідачкою було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кара В.В., зареєстрований в реєстрі за № 339. Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору Продавець передає у власність Покупця квартиру [ADDRESS] , а Покупець приймає у власність вказану квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму. Зазначає, що на момент укладення вказаного Договору купівлі-продажу квартири зареєстрованими особами за адресою предмету договору були: позивач та її повнолітній син [PERSON] .. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 334613851 від 05.06.2023 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на [PERSON] 25.11.2021 в 14:28:00 на підставі Договору купівлі-продажу від 25.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кара В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 339. 25.11.2021 відповідачка [PERSON] написала розписку про отримання завдатку до договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] від 25.11.2021, якою підтвердила отримання від позивачки грошової суми у розмірі 23 700,00 грн. у якості завдатку, що є еквівалентно 900,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, зняти усіх зареєстрованих з реєстраційного обліку згідно п. 5.1 Договору до 25.12.2021 року. Того ж дня, відповідачка [PERSON] написала розписку про отримання завдатку до договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] від 25.11.2021, якою підтвердила отримання від позивачки грошової суми у розмірі 21 000,00 грн. у якості завдатку, що є еквівалентно 750,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, по сплаті заборгованості ТОВ «Житлокомунпослуг» за послугу з утримання будинку та прибудинкової території до 25.12.2021 у сумі 20 867,67 грн.. Крім того, 25.11.2021 відповідачка [PERSON] написала розписку про отримання завдатку до договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] від 25.11.2021, якою підтвердила отримання від [PERSON] грошової суми у розмірі 9 300,00 грн., у якості завдатку, що є еквівалентно 350,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, по сплаті заборгованості КП «Київтеплоенерго» за послугу постачання центрального опалення до 31.01.2022 у сумі 9 271,72 грн.. Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання вих. № 91159725 від 30.03.2023 позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] в період з 18.05.2007 по 30.12.2021 (знята з реєстрації за адресою Предмета Договору купівлі-продажу квартири з 30.12.2021). Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання вих.. № 91159873 від 30.03.2023 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в період з 21.03.2019 по 05.09.2022 (знятий з реєстрації за адресою Предмета Договору купівлі-продажу квартири з 05.09.2022). Вказує, що зняти з реєстрації із задекларованого/зареєстрованого місця проживання сина позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у строки, погоджені сторонами при укладенні Договору купівлі - продажу квартири, було неможливо, оскільки останній є військовозобов`язаним та з 14.09.2021 перебуває на обліку в [INFO] . У зв`язку з чим, на час укладання Договору купівлі-продажу квартири процедура декларування/реєстрації нового місця проживання з одночасним зняттям з попереднього місця проживання (перебування) військовозобов`язаних була відсутня. Крім того, рятуючись від небезпеки, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, була вимушена евакуюватися з м. Київ на Захід України. Зазаначає, що дотримуючись рекомендацій офіційних представників Київської міської військової адміністрації щодо неповернення до місць постійного проживання, у зв`язку із небезпекою для її життя перебувала в місці свого переміщення до кінця серпня 2022 року, що унеможливлювало здійснити дії із перереєстрації місця проживання позивачки та її сина із квартири, яка була предметом Договору купівлі-продажу на нове місце проживання. Здійснивши всі необхідні дії із зняття з реєстраційного обліку із вказаної квартири, позивачка звернулась до відповідачки з приводу повернення раніше отриманих грошових коштів в сумі 2000,00 дол. США, що становить 73 137,20 грн., по курсу НБУ 36,5686 грн. за 1 долар США. Відповідачка відмовилась повертати раніше отримані кошти, вважаючи їх завдатком по Договору купівлі-продажу від 25.11.2021 року. У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.03.2024 представником відповідачки було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 25.11.2021 між позивачкою [PERSON] , в якості продавця, та відповідачкою, в якості покупця, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Крім того, 25.11.2021 відповідач склала три розписки , якими підтвердила, що отримала від позивача: 1) завдаток у розмірі 23 700,00 грн. на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме зняття позивачем усіх зареєстрованих осіб у квартирі до 25.12.2021 року; 2) завдаток у розмірі 21 000,00 грн., на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме сплату позивачем заборгованості за комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 20 867,67 грн. до 25.12.2021року; 3) завдаток у розмірі 9 300,00 грн., на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме сплату позивачем заборгованості за послуги постачання центрального опалення у розмірі 9 271,11 грн. до 30.01.2022. Зазначає, що відповідач одержала від позивача завдаток у розмірі 23 700,00 грн. на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме зняття позивачем усіх зареєстрованих осіб у вказаній квартирі до 25.12.2021. Крім того, син позивачки [PERSON] був зареєстрований у квартирі по 05.09.2022, тобто понад строки, встановлені сторонами. Вказує, що відповідач отримала завдаток у розмірі 21 000,00 грн., на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме сплату позивачем заборгованості за комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 20 867,67 грн. до 25.12.2021. Позивач вказане зобов`язання не виконала, доказів виконання не надала. Внаслідок невиконання зазначеного зобов`язання позивачем, відповідач самостійно погасила заборгованість позивача за житлово-комунальні послуг, що підтверджується платіжними інструкціями від 29.12.2022 № 45835058-2 та № 45835041-2. Крім того, відповідач отримала завдаток у розмірі 9300,00 грн., на підтвердження зобов`язання та забезпечення його виконання, а саме сплату позивачем заборгованості за послуги постачання центрального опалення у розмірі 9 271,11 грн. до 30.01.2022. Позивач вказане зобов`язання не виконала, доказів виконання не надала. Внаслідок невиконання зазначеного зобов`язання позивачем, відповідач самостійно погасила заборгованість позивача за послуги постачання центрального опалення, що підтверджується квитанцією від 29.12.2022 № 1296762695. Таким чином, відповідач не лише набула грошові кошти в межах правовідносин із позивачем, але й залишила їх у своїй власності на законних підставах, а саме внаслідок порушення зобов`язань позивачем. Крім того, вказані кошти були направлені відповідачем на погашення заборгованості позивача за спожиті нею комунальні послуги. 02.04.2024 позивачкою було подано відповідь на відзив, в якому позивачка зазначила, що надані відповідачкою суду квитанції про сплату житлово-комунальних послуг та послуг централізованого опалення із зазначеними в них реквізитами та й ще через рік після укладення основного договору купівлі-продажу жодним чином не доказують, що відповідачка заплатила борг позивача перед третіми особами. В судовому засіданні позивачка просила позов задовольнити з підстав, зазначених в позові, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачка та представник відповідачки у судовому засіданні заперечили проти позову, просили відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду справи встановлено, що 25.11.2021 між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кара В.В., зареєстрований в реєстрі за № 339. 25 листопада 2021 року [PERSON] написала розписки про отримання від [PERSON] в якості завдатку 23 700,00 грн., що є еквівалентно 900,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, зняти усіх зареєстрованих з реєстраційного обліку згідно п. 5.1 Договору до 25.12.2021 року. Того ж дня, [PERSON] написала розписки про отримання від [PERSON] в якості завдатку 21 000,00 грн., що є еквівалентно 750,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, по сплаті заборгованості ТОВ «Житлокомунпослуг» за послугу з утримання будинку та прибудинкової території до 25.12.2021 у сумі 20 867,67 грн.. 25.11.2021 [PERSON] написала розписки про отримання від [PERSON] в якості завдатку 9 300,00 грн., що є еквівалентно 350,00 дол. США, готівковим способом на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, по сплаті заборгованості КП «Київтеплоенерго» за послугу постачання центрального опалення до 31.01.2022 у сумі 9 271,72 грн.. Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору Продавець передає у власність Покупця квартиру [ADDRESS] , а Покупець приймає у власність вказану квартиру і сплачує за неї обговорену грошову суму. На момент укладення вказаного Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2021 зареєстрованими особами за адресою предмету договору, а саме: [ADDRESS] були: [PERSON] та її повнолітній син [PERSON] .. Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА вих. № 91159725 від 30.03.2023 [PERSON] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] - 30.12.2021. Відповідно до Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА вих.. № 91159873 від 30.03.2023 [PERSON] знятий з реєстрації за адресою [ADDRESS] - 05.09.2022. [PERSON] самостійно погасила заборгованість позивачки [PERSON] за житлово-комунальні послуг, що підтверджується платіжною інструкцією № 45835058-2 від 29.12.2022 на суму 17 019,02 грн. та платіжною інструкцією № 45835041-2 від 29.12.2022 на суму 20 000,00 грн., в якості оплати за житлово-комунальні послуги на рахунок ТОВ «Житлокомпослуги». 29.12.2022 [PERSON] було переведено на рахунко КП» Київтеплоенерго» заборгованість за централізоване опалення у сумі 15 972,03 грн., що підтверджується квитанцією № 1296762695 від 29.12.2022. Бондар внаслідок невиконання зазначеного зобов`язання позивачем, відповідач самостійно погасила заборгованість позивача за послуги постачання центрального опалення, що підтверджується квитанцією від 29.12.2022 № 1296762695. Таким чином, відповідач не лише набула грошові кошти в межах правовідносин із позивачем, але й залишила їх у своїй власності на законних підставах, а саме внаслідок порушення зобов`язань позивачем. Позивачка [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, що становить 73 137,20 грн.. Однак отримала відмову, оскільки відповідачка вважає дану суму завдатком по Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2021 року. Згідно зі ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять його умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. У статті 635 ЦК України закріплено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Тобто, для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. У статті 571 ЦК України закріплено, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, а тому потребують захисту. Судочинство у цивільних судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18 та від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова ВС від 21.09.2022 року у справі №645/5557/16-ц). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України закріплено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих у судовому засіданні показів позивача судом встановлено, що відповідачка набула грошові кошти в межах правовідносин із позивачем та залишила їх у своїй власності на законних підставах, а саме внаслідок порушення зобов`язання позивачкою. Крім того, ввказані кошти були направлені відповідачкою на погашення заборгованості позивача за спожиті нею комунальні послуги, що свідчить про невиконання умов зазначених розписок саме позивачкою, а не відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Враховуючи наведені вище вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих коштів - необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. Частиною 9 ст.158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заявлених до стягнення всіх судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст.3, 11, 546, 570, 571, 626, 627, 628, 629, 635, 655, 657, 658 ЦК України,

Outcome: approved