Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

13.02.2023 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи - Відділу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ; призначити [PERSON] , [INFO] піклувальником неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000,00 грн. на кожну дитину, але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду до досягнення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] повноліття. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що від зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , народилися [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер. 14.03.2003 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , від якого народився [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що є сестрою неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після народження дітей, батько - [PERSON] у їх вихованні та утриманні участі не приймає, з 2011 року за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актом про не проживання. У подальшому, 18.06.2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси вказаний вище шлюб, було розірвано. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері, неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишилися на вихованні і утриманні позивачки [PERSON] , яка приділяє їм усю свою увагу, забезпечує умови проживання, виховання та розвитку, матеріально утримує їх і має намір та можливість утримувати їх і надалі, має постійне місце роботи, стабільний дохід, позитивні характеристики з місця роботи, місця проживання. Відповідач [PERSON] не спілкується з дітьми, не займається їх вихованням, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не піклується про навчання своїх дітей, не забезпечує необхідним харчуванням, не приймає ніякої участі у їх вихованні та утриманні. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.02.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою представника позивача [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи - Відділу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.Призначено підготовче засідання. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, однак 11.06.2024 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] про час та місце підготовчих засідань повідомлений належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу за якою він зареєстрований, у засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи - Відділ опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце засідання повідомлена належним чином, у підготовче засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про народження, [INFO] народилася [PERSON] , батьками записано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 20.01.2000 року, [PERSON] , помер [INFO] , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради, зроблено актовий запис №945. Відповідно до свідоцтва по народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , актовий запис №1217, батьками записано [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва по народження серії [NUMBER] , [INFO] народилася [PERSON] , актовий запис №793, батьками записано [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 18.01.2023 року, [PERSON] , померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зроблено актовий запис №747. Згідно довідки про доходи №4 від 06.02.2023 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Сфера», [PERSON] працює слюсарем з механоскладальних робіт в ТОВ «Виробниче підприємство «Сфера» з 03.08.2021 року по теперішній час. Відповідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості, [PERSON] , [INFO] станом на 31.01.2023 року до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Згідно довідки Державного навчального закладу «Одеський професійний ліцей морського транспорту» №6662 від 07.02.2023 року, [PERSON] з 01.09.2021 року вступив до Одеського професійного ліцею морського транспорту і в теперішній час навчається в групі 59 (курс 2) денної форми навчання за спеціальністю «Електромонтажник з освітлення та освітлювальних мереж. Електромонтажник силових мереж та електроустаткування». Відповідно довідки Державного навчального закладу «Одеський професійний ліцей морського транспорту» №17 від 07.02.2023 року, батько [PERSON] впродовж навчального періоду не приймав участі в вихованні сина та не цікавився його успіхами. Згідно характеристики виданої класним керівником та директором Одеського ліцею №89 Одеської міської ради, [PERSON] навчається у 8-В класі Одеського ліцею №89 Одеської міської ради, за час навчання показала себе зразковою та відповідальною ученицею, приймає участь у суспільному житті класу, дисциплінована, врівноважена, стримана, скромна, товариська, правила поведінки завжди свідомо виконує, з поставленими завданнями справляється вчасно. Батько дитини [PERSON] на період навчання дитини з 01.09.2019 року по 06.02.2023 року вихованням дочки не опікувався, питанням навчання не цікавився, не приймав участь у шкільному житті закладу, не відвідував батьківські збори. Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 20.12.2023 року №2369/01-11 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] »,Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 31.05.2024 року №1020/01-11 «Про доцільність призначення [PERSON] , [INFO] піклувальником неповнолітніх» Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним призначення [PERSON] , [INFO] , піклувальником неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В силу ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Відповідно до ст.63 Цивільного кодексу України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 4 ст.167 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Таким чином, в ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що батько [PERSON] дітьми не опікується та не переймається їх життям, з ними не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, тобто ухиляється від виховання дітей та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з сестрою - позивачем [PERSON] , яка здійснює догляд за ними, матеріально їх утримує, створює належні умови для проживання, навчання та розвитку природних здібностей дітей. За таких обставин, враховуючи перш за все інтереси дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також щодо встановлення піклування над [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та призначення піклувальником позивача [PERSON] . При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ст. 180, ч.ч.1-2 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи матеріальне становище відповідача, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) відповідача, та враховує також наявність у власності відповідача нерухомого майна. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182, 183 СК України, суд, враховуючи як матеріальне становище позивача, яка проживає з дітьми, так і матеріальне становище відповідача, з урахуванням того, що обов`язок по утриманню дітей у батьків є рівним, суд вважає, що розмір аліментів, який буде стягуватись на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , повинен бути встановлений у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 грн. 00 коп. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 13.02.2023 року та до досягнення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо для забезпечення належного матеріального утримання дітей, їх гармонійного розвитку, а також враховуючи, що обов`язок по утриманню дітей у батьків є рівним. При цьому, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved