Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

У 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району, у якому просив: - визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою: [ADDRESS] . - припинити стягнення аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] за наказом Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2021 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 18 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Оскільки спільне життя у подружжя не склалося, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.10.2020 року по справі № 183/3534/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідно до судового наказу Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2021 року, [PERSON] був зобов`язаний виплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача але не менше ніж 50 відсотків від прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 15 січня 2021 року і до досягнення донькою повноліття. Відповідачка ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувалась про дитину, оскільки влаштувала своє особисте життя та вдруге вийшла заміж, сумісне проживання з донькою заважало її сімейному щастю, через що з літа 2021 дитина почала жити с батьком. Батьком створені всі належні умови для життя та розвитку доньки. Донька проживає у новій сім`ї разом з цивільною дружиною позивача - [PERSON] та її сином [PERSON] , [INFO] . Жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною він не чинить, в той час як відповідачка не виявляє особливого бажання спілкуватися з донькою. Крім того, позивач зазначає, що відповідачка була призвана на військову службу, яку проходить і на даний час. Виходячи з того, що увесь час дитина проживала разом з позивачем, [PERSON] піклується про неї, займається її вихованням і розвитком, дитина прив`язана до батька, відповідачка не має змоги надовго залишатися з нею, не виявляє бажання щодо виховання, а зустрічі наносять дитині психологічну травму, у зв`язку із чим з метою як найкращого забезпечення умов та інтересів дитини, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 15березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 23). Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року було залучено в якості належної третьої особи Службу у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення про те, що відповідачка приділяє увагу своїй доньці дуже мало, була призвана на військову службу, тому веде такий спосіб життя, при якому дитина не матиме стійкого і спокійного виховання, оскільки рідкі зустрічі наносять дитини психологічні траву, так як утворюють хибні сподівання на її повернення, внаслідок чого порушується звичайний порядок її життя та виникають нервові стреси. Він же, в свою чергу, забезпечить якнайкращі інтереси дитини, яка фактично залишилася покинутою матір`ю. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій зазначила, що в судове засідання з`явитися не може, оскільки приймає участь у бойових діях в складі Збройних Сил України, проти позовних вимог [PERSON] не заперечує. Представник третьої особи - Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судовому засіданні вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком та вирішити питання щодо аліментів. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 9, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18жовтня 2014 року. Позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 9, складений 03 березня 2015 виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 03березня 2015 року. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого 17 лютого 2021 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, з позивача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Даних про примусове стягнення аліментів суду не подано. Судом встановлено, що з літа 2021 року малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 січня 2024 року за вих. № 1 та Витягом з Реєстру територіальної громади від 04.01.2024 року за номером 2024/000093769. Отже між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що малолітня [PERSON] , [INFO] , на даний час дійсно проживає разом зі своїм батьком, матір дитини має можливість періодичних побачень з дитиною, перешкод у спілкуванні з дочкою судом не виявлено. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Отже, згідно висновку Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 28травня 2024 року за вих. 1399, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] ._ Зокрема, висновком встановлено, що дитина проживає разом з батьком, батько дитини належним чином піклується про дитину, відповідально ставиться до її виховання та навчання, про що свідчить характеристика з Миколаївського ліцею, де дівчинка навчається у 3-А класі. Мати дитини [PERSON] , [INFO] , станом на 14.12.2023 року перебуває на військовій службі у військовій частини [NUMBER] та фактично з дитиною не проживає. [PERSON] надіслала до Служби у справах дітей нотаріально посвідчену заяву від 21.05.2024 року, в якій зазначено, що вона не заперечує проти визнання місця проживання доньки разом з батьком. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991рокувстановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2ст. 155СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суду подано достатньо даних про те, що позивач має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, визначення місця проживання дитини з батьком не буде перешкодою для матері дитини у спілкуванні з нею. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Згідно ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд, може, звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст. ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Судом встановлено, що з літа 2021 року малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком -позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 січня 2024 року за вих. № 1 та Витягом з Реєстру територіальної громади від 04.01.2024 року за номером 2024/000093769. З аналізу норм права вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів. Відповідно до ст.188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідача. Як вже встановлено малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що малолітня дитина проживає з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, і виникли суттєві обставини, що змінюють перерозподіл прав та обов`язків батьків дитини між собою, враховуючи, що дитина не проживає зі стягувачем аліментів, і тому у [PERSON] припинилось право на отримання аліментів, що призначені на утримання дитини і стягуються на її користь, а також враховуючи, що дитина проживає з платником аліментів і у зв`язку з цим відпали підстави для стягнення зі [PERSON] аліментів на утримання цієї дитини на корись матері, яка проживає окремо від дитини. При таких обставинах суд вважає необхідним захистити порушене право позивача і припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що проживання дитини з батьком і перебування на його повному утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача і тягне за собою звільнення останнього від сплати аліментів з моменту набрання рішенням законної сили. Припинення аліментів за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з нею не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 18 лютого 2024 року. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в повному обсязі. Визначення місця проживання дитини з батьком відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved