Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом до відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни в якому просив розірвати договір №16/01/19 про сплату додаткової винагороди приватного виконавця, укладений 16.01.2019 між АТ «Банк Форвард» та приватним виконавцем Павелків (Вольф) Тетяною Леонідівною. Позовні вимоги позивач, зокрема, обґрунтовує тим, що між вказаними сторонами 16.01.2019 було укладено договір №16/01/19 про сплату додаткової винагороди приватному виконавцю. Вподальшому, між ними укладено додаткову угоду №20/01/20 у зв`язку зі зміною прізвища приватного виконавця з «Вольф» на «Павелків», нові реквізити посвідчення приватного виконавця: №0432 від 29.11.2019. Позивач зазначає, що протягом тривалого проміжку часу банком направлялися приватному виконавцю виконавчі документи, що підлягали примусовому виконанню, а останнім вживалися заходи щодо їх виконання. Однак, наразі має місце істотна зміна обставин, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Так, в позові зазначено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 07.02.2023 № 49-рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард» до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі з текстом - Фонд) від 07.02.2023 № 155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць: з 08.02.2023 по 07.03.2023 (включно). На підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки: з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно. Уповноваженою особою Фонду з делегуванням усіх повноважень ліквідатора АТ «Банк Форвард», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47- 52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з Галізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), зазначеними у частині п`ятій та десятій статті 52 Закону, призначено провідного професіонала з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Міхна Сергія Семеновича строком на три роки: з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно. Відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку: банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. В той же час, сплата додаткової винагороди приватному виконавцю не відноситься до витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури, створює додаткове фінансове навантаження на неплатоспроможний банк та порушує права кредиторі такого Банку. Листом, який відповідачем було отримано 06.04.2023, Банк повідомив приватного виконавця про зміну обставин, зумовлену початком ліквідаційної процедури, та з посиланням на положення статей 651 та 652 ЦК України запропонував розірвати Договір. Проте, станом на дату подання позовної заяви додаткова угода про розірвання Договору № 16/01/19 про сплату додаткової винагороди приватного виконав. Так, укладаючи Договір, позивач зазначає, що сторони не передбачали запровадження в АТ «Банк Форвард» ліквідаційної процедури, в межах здійснення якої останнє позбавлене можливості виконувати умови Договору, про розірвання якого просить суд. Крім того, як зазначено вище, виконання умов укладеного з Відповідачем договору не лише суперечить приписам спеціального закону - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а й порушує права кредиторів неплатоспроможного банку. Таким чином, з метою захисту та відновлення своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 01.02.2024 надійшов відзив від представника відповідачки приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Павелків Т.Л. - адвоката Савенок В. в якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що із початком процедури ліквідації АТ «Банк Форвард», останній не згоден виконувати положення Договору пояснюючи це тим, що сплата додаткової винагороди приватного виконавця не відноситься до витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури, створює додаткове фінансове навантаження на неплатеспроможний банк та порушує права кредиторів такого Банку. З такими доводами відповідач категорично не погоджується оскільки і після початку процедури ліквідації АТ «Банк Форвард», приватний виконавець Павелків T.JI. продовжує виконувати свої зобов`язаня за Договором щодо здійснення примусових заходів про стягнення заборгованості із боржників позивача, що, в свою чергу, призводить до находження коштів до банку та збільшує ліквідаційну масу і цедозволяє належним чином провести належний розрахунок з усіма кредиторами позивача. Окрім того, відповідач зазначає, що додаткова винагорода приватного виконавця за своїм змістом відноситься до допустимих витрат які дозволені ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку. При цьому, сторона позивача окремо вказує на ту обставину, що у позивача відсутня така умова для розірвання договору, як та, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, оскільки, відповідач - приватний виконавець якраз і відповідає за те, щоб до позивача - банку надходили кошти від боржників в результаті вчинення відповідних виконаних дій. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2024 року закрито підготовче провадження у даній справі, розгляд справи призначено по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а представник відповідача заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 в справі №910/15484/17 зазначено наступне. 6.21. Стабільність та обов`язковість договірних відносин втілена також у положеннях статті 651 ЦК України, якими не допускається одностороння зміна або розірвання договору, крім випадків, коли це передбачено законом або самим договором. 6.22. Зокрема, відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це перебачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах. 6.23. Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 6.24. Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір. 6.25. Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору. 6.26. Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 16.01.2019 року між AT "БАНК ФОРВАРД" і приватним виконавцем Вольф Тетяною Леонідівною було укладено договір № 16/01/19 про сплату додаткової винагороду и приватного виконавця (а.с. 6, далі - Договір). В подальшому, додатковою угодою №27/01/20 від 27.01.2020 року до Договору сторони на підставі свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] від 08.09.2019 року, що призвело до зміни номеру посвідчення приватного виконавця з № 0122 на № 0432, - внесли зміни у Договір, а саме: виклали назву Сторони 2 у преамбулі, за текстом та реквізитах Сторін Договору, а також в тексті всіх додатків, додаткових угод тощо до Договорузміну прізвища виконавця із «Вольф» Тетяна Леонідівна на «Павелків» Тетяна Леонідівна (а.с.47). Пунктом 1 Договору визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором та ст. 31 Закону України № 1403-V111 від 02.06.2016 року "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів", стягувач (АБ «Банк Форвард») зобов`язується сплатити Приватному виконавцю додаткову винагороду за зиконання документів згідно Додатку 1 до даного Договору. Відповідно до ч.8 ст. 31 вказаного Закону угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди. Відповідно до п. 2.1. Договору визначені умови, за яких стягувач сплачує додаткову винагороду, а саме: п.2.1.1. Стягувач сплачує додаткову винагороду Приватному виконавцю у випадку, якщо Приватним виконавцем здійснено заходи примусового виконання виконавчого документу відповідно до вимог Закону України 'Про виконавче провадження", що полягають у повному або частковому стягненні заборгованості, незалежно від умов стягнення основної винагороди з боржника. Відповідно до п. 2.1. Договору, стягувач сплачує додаткову винагороду приватному виконавцю у випадку, якщо приватним виконавцем здійснено заходи примусового виконання виконавчого документу, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», що полягає у повному або частковому стягненні заборгованості, незалежно від умов стягнення основної винагороди з боржника. За змістом п. 3.1. Договору, розмір додаткової винагороди становить 10% (десять відсотків) від фактично стягнутої суми на користь Стягувана (у випадку, передбаченому п. 2.1.1. цього Договору). Згідно з п. 6.1. Договору, сторони дійшли згоди, що Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. Пунктом 6.2 визначено, що Договір припиняє свою дію після повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим Договором. В свою чергу, п. 6.3 Договору передбачає, що Договір не може бути розірвано в односторонньому порядку. На підставі рішення Правління Національного банку України від 07.02.2023 № 49-рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард» до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі з текстом - Фонд) від 07.02.2023 № 155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць: з 08.02.2023 по 07.03.2023 (включно). Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень тимчасового адміністратора АТ «Банк Форвард», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі за текстом - Закон), зокрема, статтями 37-39 Закону, призначено провідного економіста відділу запровадження тимчасової адміністрації управління раннього реагування Департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Павелко Олену Володимирівну. На підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки: з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно. Уповноваженою особою Фонду з делегуванням усіх повноважень ліквідатора АТ «Банк Форвард», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47- 52, 52і, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з Галізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), зазначеними у частині п`ятій та десятій статті 52 Закону, призначено провідного професіонала з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Міхна Сергія Семеновича строком на три роки: з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно. З дня початку процедури ліквідації банку,відповідно до приписів п.2 , 3 ч. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. За змістом статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку, заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач фактично посилається на ту обставину, що із початком процедури ліквідації АТ «Банк Форвард», має місце істотна зміна обставин виконувати положення Договору пояснюючи це тим, що сплата додаткової винагороди приватного виконавця не відноситься до витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідаційної процедури, створює додаткове фінансове навантаження на неплатеспроможний банк та порушує права кредиторів такого Банку. Так, згідно ч.2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оплата витрат банку, пов`язаних із здійсненням процедури ліквідації, у тому числі витрат Фонду, пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури банку (управлінням майном (активами), продажем майна (активів) та іншими витратами), проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого Фондом. До таких витрат, зокрема, належать: 1) витрати на опублікування оголошення про ліквідацію банку, відкликання банківської ліцензії та інформації про продаж майна (активів) банку; 2) витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку; 3) витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку; 4) витрати на проведення аудиту; 5) витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом для забезпечення здійснення покладених на Фонд повноважень; 6) витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку; 7) витрати Фонду, пов`язані з здійсненням тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку. Однак, вищевказані положення вказаного Закону не визначають додаткову винагороду приватного виконавця, як витрати які заборонено здійснювати під час процедури ліквідації банку. Суд погоджується із посиланням сторони відповідача на ту обставину, що своїм змістом додаткова винагорода приватного виконавця відноситься до допустимих витрат які дозволені ч. 2 ст. 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку, а саме: витрат які пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку, оскільки виконання відповідачем умов Договору, в даному випадку, приватного виконавця Павелків Т.Л., - мають наслідком збереження та збільшення активів банку та відповідної ліквідаційної маси. Тобто, збереження майна активів АТ «Банк Форвард» є в прямій залежності дій Приватного виконавця Павелків Т.Л., яка згідно умов Договору забезпечує стягнення коштів з боржників Банку на користь останнього. Тому в даному випадку, посилання Позивача на вищевказані положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», як підставу для розірвання Договору є безпідставиними. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Iстотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Приписами ст. 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вочевидь, всупереч умовам ч.1 ст. 651 ЦК України, сторони не досягли згоди щодо розірвання Договору. При цьому, стороною позивача не доведено під час розгляду справи по суті, і одночасна наявність всіх чотирьох умов (ч.2 ст. 652 ЦК України) для можливості розірвання Договору в судовому порядку. Зокрема, стороною позивача не доведена така законодавчо-визначена умова для розірвання договору, як те, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Адже, відповідно до предмету Договору, Банк зобов`язується сплатити приватному виконавцю додаткову винагороду за виконання виконавчих документів і єдиною визначеною Договором умовою для виплати Банком такої винагороди приватному виконавцю, - це здійснення приватним виконавцем заходів, направлених на виконання виконавчого документу відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», що полягають у повному або частковому стягненні заборгованості, незалежно від умов стягнення основної винагороди з боржника. Таким чином, умовами Договору передбачено, що відповідач і вчиняє дії, направлені на надходження до позивача коштів від примусового виконання виконавчих документів на користь банку від боржників в результаті відповідних виконаних дій приватним виконавцем. Окрім того, матеріали справи не містять і доказів неналежного виконання або невиконання умов Договору приватним виконавцем в межах виконавчих проваджень щодо примусових стягнень з боржників коштів/майна користь стягувача - Банку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмову в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України, зокрема, що судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються в разі відмові в позові - на відповідача. Суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Представник відповідача відповідно до заяви просив суд стягнути з відповідача на свою користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 56000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: договір про надання правової допомоги № 14/12/01/21-02 від 14.12.2021, додаткову угоду №1 від 25.09.2023, рахунок №009 від 25.09.2023, платіжну інструкцію №6528 на оплату такої допомоги. Так, згідно пункту 3.2 клієнт зобов`язується прийняти належним чином виконану роботу адвоката та оплатити її у розмірі та строки, встановлені в даному договорі. При цьому, згідно додаткової угоди п. 3 визначено, що загальна сума гонорару адвоката складає 10000,00 грн. на сплачується наперед протягом 5 днів з дати виставлення адвокатом рахунку. Стороною позивача в судовому засіданні заявлено про необґрунтованість та завищення розміру вказаних витрат на професійну правничу допомогу відповідача. Суд, з урахуванням заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу доходить до висновку щодо часткове стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Разом із тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв, то у висновках Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed