Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова», в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 22 червня 2021 року № 106-П в частині, що стосується його переведення; визнати протиправним, скасувати наказ від 12 серпня 2022 року № 422-П про його звільнення та поновити його на попередній роботі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 1983 році був прийняти на роботу до Київського інституту серцево-судинної хірургії, який на даний час має назву Державна установа «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова». При його зарахуванні на роботу з роботодавцем було погоджено, що він буде виконувати виключно імунологічні дослідження, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду міста Києва від 24 квітня 1989 року. 07 серпня 2009 року наказом відповідача № 208к його було відсторонено від роботи, у зв`язку з ухиленням від проходження стажування та атестації. Через 13 років після його відсторонення, відповідачем було надіслано лист від 18 січня 2022 року № 04-34/98 та лист за від 07 лютого 2022 року № 04-34/226 із пропозицією пройти стажування та атестацію за лікарською спеціальністю імунолога. Позивач зазначає, що в цілому він погодився із вказаною пропозицією, однак з метою з`ясування інформації щодо того за якою саме спеціальністю йому потрібно пройти стажування та атестацію, 21 лютого 2022 року він прийшов на особистий прийом до керівництва відповідача, під час якого заступник директора не зміг йому пояснити з якої спеціальності він повинен пройти стажування та атестацію. У зв`язку з викладеним, 25 лютого 2022 року він подав на ім`я директора відповідача [PERSON] та на ім`я головного лікаря [PERSON] заяву про те, що не заперечує проти стажування та атестації за лікарською спеціальністю «імунологія», в якій зазначив, що відповідно до списку МОЗ України існує три лікарських спеціальності та посади з імунології (лікар-імунолог, лікар-імунолог клінічний та лікар-лаборант-імунолог), тому просив уточнити за якою саме спеціальністю йому необхідно пройти атестацію, що відповідала б його посаді в штатному розписі та посадовій інструкції. Не отримавши відповіді на вищевказану заяву, 14 квітня 2022 року він звернувся з письмовою заявою, направленою рекомендованим повідомленням, до директора відповідача та головного лікаря, в якій просив надати відповідь на заяви від 25 лютого 2022 року та знову підтвердив згоду пройти стажування та атестацію за конкретною лікарською спеціальністю в галузі імунології. Однак відповіді на вказані заяви так і не отримав, тому звернувся до суду з позовними вимогами про зобов`язання Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» надати письмову відповідь на відповідні заяви. В межах зазначеної справи ним був отриманий відзив, з якого йому стало відомо, що відповідно до наказу відповідача від 12 серпня 2022 року № 422-п його було звільнено із займаної посади. Відповідно до вказаного наказу відповідач звільнив його з посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії з 12 серпня 2022 року, у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, відмовою від проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю. Підставою для видачі вказаного наказу є: подання від 05 серпня 2009 року про відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю необхідного подання про звільнення; наказ від 07 серпня 2009 року № 208 про відсторонення; листи від 23 червня 2009 року, 18 січня 2022 року та від 07 лютого 2022 року з однаковою пропозицією пройти стажування та атестацію за лікарською спеціальністю імунолога. Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в ньому викладені неправдиві відомості. Зокрема, він ніколи не працював в клінічно-діагностичній лабораторії та не відмовлявся від стажування і атестації, а лише намагався з`ясувати у посадових осіб за якою саме спеціальністю необхідно пройти стажування і атестацію. Крім того, відповідно до норм чинного законодавства за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано одне дисциплінарне стягнення та не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Оскільки листи відповідача з пропозицією стажування були надіслані позивачеві 18 січня 2022 року та 07 лютого 2022 року, а наказ виданий 12 серпня 2022 року, в тому числі, на підставі вказаних листів, тобто з порушенням строку. Окрім того, підстави для звільнення зазначені ті ж самі, що були зазначені і в наказі про відсторонення від 07 серпня 2009 року, тому вважає наказ про звільнення повторним дисциплінарним стягненням за той самий дисциплінарний проступок в умовах дії попереднього наказу про дисциплінарне стягнення. Також, зазначений вище наказ про звільнення було винесено в період воєнного стану і дії Наказу МОЗ України від 04 серпня 2022 року № 1415 «Про особливості атестації працівників сфери охорони здоров`я та продовження терміну дії сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію в період воєнного стану», згідно з яким прийнято рішення зупинити проведення атестації працівників сфери охорони здоров`я та поновити її через 60 днів після припинення чи скасування воєнного стану в Україні. Водночас, наказ про звільнення не був виданий у день звільнення, а отриманий позивачем лише 01 березня 2023 року. Що стосується наказу з персоналу від 22 червня 2021 року № 106-П, яким позивача було переведено з біохімічної лабораторії до клініко-діагностичної лабораторії з 01 липня 2021 року, то позивач його також вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не пропонував йому працювати в новоутвореній лабораторії за спеціальністю, визначеною його посадовою інструкцією «лабораторна імунологія», обумовленої трудовим договором і не запрошував його згоди на переведення в клінічно-діагностичну лабораторію, тому що на думку позивача таке переведення виходить за межі його спеціальності та трудового договору. При переведенні, відповідач не здійснив редагування назви посадової інструкції позивача, а саме, інструкції лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії з правами та обов`язками щодо імунологічних досліджень та не ознайомив його з цією інструкцією. Крім того, вищевказаний наказ був виданий передчасно, оскільки він датований 22 червня 2021 року, а Положення про клініко-діагностичну лабораторію було видано 12 липня 2021 року. Також, на думку позивача, наказ з персоналу виданий з порушенням топографічних вимог в пункті його персональних даних та посади, оскільки текст розміщений в іншому порядку та в рядок вже зайнятий даними про іншу особу, без будь-якого знаку відокремлення, а також без наявності передбаченої графи для розпису про згоду на переведення. Крім того, відповідачем не надано доказів занесення цього наказу про переведення в трудову книжку. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 березня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін за вищевказаним позовом та надано відповідачеві 15-денний термін для подання відзиву. 25 квітня 2023 року позивачем подано до суду клопотання про збільшення позовних вимог, від підтримання якого 07 серпня 2023 року, у судовому засіданні, він відмовився. 08 травня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому його представник заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що з 02 січня 2007 року відповідно до наказу від 02 січня 2007 року № 1 к/а позивач працював у відповідача на посаді лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії, що згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. Охорона здоров`я, що затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України 29 березня 2022 року № 117, погоджений Міністерством праці та соціальної політики України, відповідає професії лікар-лаборант. Положенням про порядок проведення атестації лікарів, затвердженим МОЗ від 19 грудня 1997 року № 350, що діяло до 22 лютого 2019 року, так і чинним Порядком проведення атестації лікарів, затвердженим наказом МОЗ України «Деякі питання безперервного професійного розвитку лікарів» від 22 лютого 2019 року № 446 (далі - Порядок) передбачено, що лікар не має права займатися медичною діяльністю без атестації. У порушення вищенаведеної вимоги позивач впродовж 10 років не проходив атестацію на кваліфікаційну категорію за своєю спеціальністю лікар-лаборант, у зв`язку з чим, наказом від 07 серпня 2009 року № 208-к його було відсторонено від роботи лікаря-лаборанта з 10 серпня 2009 року. Водночас, відповідач неодноразово звертався до позивача із листами про надання письмової згоди про проходження стажування або курсів за спеціальністю лікар-лаборант. Посилання позивача на те, що листом від 24 лютого 2022 року він повідомив адміністрацію відповідача, що не заперечує проти атестації за лікарською спеціалізацією «імунологія» слід оцінювати критично, оскільки відповідно до пункту 6 Порядку атестація лікарів на присвоєння або підтвердження кваліфікаційної категорії проводиться за спеціальностями як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, враховуючи, що за останнім місцем роботи спеціальністю позивача є лікар-лаборант, то саме за цією спеціальністю він повинен був проходити атестацію на присвоєння кваліфікаційної категорії. Крім того, з моменту початку роботи у відповідача (1983 року) і до моменту звільнення позивач ніколи не виконував обов`язків за лікарською спеціалізацією «імунологія», що підтверджується його трудовою книжкою, тому відсутні будь-які підстави для проведення атестації/стажування на присвоєння кваліфікаційної категорії за вказаною позивачем спеціальністю. Таким чином, позивач фактично ухилився від атестації на підтвердження кваліфікаційної категорії спеціальності лікар-лаборант, що унеможливлює зайняття лікарською діяльністю за цією спеціальністю без відновлення лікарської практики. Враховуючи, що протягом більше 20 років позивач не підвищував рівень професійних знань та майстерності у спосіб, передбачений діючим законодавством України, відповідач вважає, що наказ про звільнення виданий без порушень трудового законодавства. Крім того, переведення співробітників біохімічної лабораторії до клініко-діагностичної лабораторії на підставі наказу від 22 червня 2021 року № 106-П не є переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника, оскільки за своєю суттю є переміщенням в інший структурний підрозділ із збереженням попередньої трудової функції. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову. 18 травня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій він зазначив, що вимушено працював у відповідача на посаді лікаря-лаборанта, оскільки на момент працевлаштування у відповідача не було структурного підрозділу з імунології, як і посади імунолога, але була необхідність у виконанні досліджень з імунології, тому позивач погодився на пропозицію формального працевлаштування на посаді лікар-лаборант, але фактично виконував дослідження з імунології. Лише наказом МОЗ України від 06 травня 2021 року № 884 вперше було внесено до Переліку лікарських посад і відповідних спеціальностей посаду лікаря-лаборанта-імунолога за спеціальністю лабораторна імунологія, тобто на момент працевлаштування позивача така посада була відсутня взагалі. Позивач вказує, що з моменту працевлаштування у відповідача і до моменту його відсторонення від роботи він виконував дослідження саме в галузі лабораторної імунології, що на його думку, підтверджується Наказом від 25 березня 1985 року № 29к про звільнення позивача, рішенням Печерського (Ленінського) районного суду м. Києва від 24 квітня 1989 року про поновлення його на роботі, посадовою інструкцією лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії [PERSON] , яка містить права та обов`язки щодо лабораторної імунології, рішеннями Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2010 року та від 22 травня 2012 року, списком опублікованих наукових праць з лабораторної імунології, затверджених до опублікування відповідачем. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів, що він звертався до позивача із листом про надання письмової згоди про проходження стажування або курсів за спеціальністю лікар-лаборант. Відповідачем не заперечується той факт, що позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням роз`яснити по якій саме спеціальності позивач має пройти підвищення кваліфікації, тобто не заперечує наявності спроб позивача пройти підвищення кваліфікації, що не давало підстав відповідачу для висновку про невідповідність працівника та його звільнення. Щодо наказу з персоналу від 22 червня 2021 року № 106-п, то позивача не було повідомлено відповідачем про його переведення, не ознайомлено з його змістом та не видано йому відповідний наказ. У пункті 9 зазначеного наказу вказано, що співробітників біохімічної лабораторії переведено за їх згодою до клініко-діагностичної лабораторії, однак згоду позивача на переведення відповідач не отримував, що свідчить про невідповідність дійсності відомостей, зазначених в наказі. Також, позивач припустив, що в копії наказу № 106-п його особисті дані штучно вставлені у вже зайнятий рядок записом про іншого співробітника, оскільки для кожного співробітника в наказі відведений окремий рядок. Окрім того, позивач не був ознайомлений з умовами праці новоствореної лабораторії, відповідною посадовою інструкцією, з тими конкретними завданнями, які притаманні даному структурному підрозділу. Враховуючи вищевикладене, позивач наполягав на задоволенні позову. 03 липня 2023 року позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі, яке ухвалою суду від 11 березня 2024 року було залишено без задоволення. 02 серпня 2023 року позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі, яке 17 жовтня 2023 року було ним відкликано. 20 вересня 2023 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, яку було прийнято судом. 03 червня 2024 року позивачем було подано клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів, яке ухвалою суду від 03 червня 2024 року залишено без задоволення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив. Також, зазначив, що листом відповідача від 07 березня 2023 року № 04-34/755 було повідомлено про неможливість надання копії наказу про переведення в клініко-діагностичну лабораторію, оскільки клініко-діагностична лабораторія була створена 01 липня 2021 року не шляхом ліквідації біохімічної лабораторії, а об`єднанням біохімічної та клінічної лабораторій, тому єдиним наказом, підтверджуючим, що позивач обіймав посаду в клініко-діагностичній лабораторії є лише той самий наказ від 02 січня 2007 року № 1к/а про його переведення в біохімічну лабораторію. Об`єднання біохімічної і клінічної лабораторій не оформлене наказом відповідача, який передбачений законодавством. Таким чином, відсутність у відповідача саме наказу про переведення позивача в клініко-діагностичну лабораторію відповідає відсутності запису про цей наказ в проміжку між записом про переведення в біохімічну лабораторію в 2007 році і записом про звільнення в 2022 році в особовій картці позивача, що також підтверджує факт протиправного пізнішого внесення персональних даних позивача у зведений кадровий наказ від 22 червня 2021 року № 106-п, в який персональні дані позивача були внесені шляхом комп`ютерної додруківки до пункту (рядку) вже зайнятому іншими персональними даними. Крім того, надана відповідачем посадова інструкція лікаря-лаборанта за кодом КП 2229.2 від 22 липня 2019 року розроблена для кількох різних професій цієї групи без індивідуалізації персональних даних, назви структурного підрозділу установи, спеціалізованих лабораторних досліджень. Зазначена інструкція не може бути зразком для індивідуальної посадової інструкції лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, оскільки передбачаючи імунологічні дослідження не передбачала біохімічні дослідження, всупереч КП за кодом 2229.2 та положенню про клініко-діагностичну лабораторію, згідно з яким ці дослідження є провідними в даному новоутвореному структурному підрозділі. На час 22 червня 2021 року була діюча посадова інструкція лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії [PERSON] з правами та обов`язками виконувати імунологічні дослідження. З огляду на викладене, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, а також зазначила, що 25 липня 2019 року було затверджено за уніфікованою формою та у відповідності до чинного штатного розпису, на підставі Національного класифікатора професій, з урахуванням «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. Охорона здоров`я», переліку лікарських посад у закладах охорони здоров`я посадову інструкцію «Лікаря-лаборанта» з кодом КП - 2229.2. Уніфікована форма посадової інструкції не визначає обов`язковим елементом зазначення персональних даних працівника, вони складаються для всіх посад (професій), зазначених у штатному розпису. Лікар-лаборант [PERSON] , станом на день затвердження посадової інструкції лікаря-лаборанта, не виконував роботи на посаді, оскільки був відсторонений від роботи на підставі наказу від 07 серпня 2009 року № 208-к та не мав права займатися лікарською діяльністю, оскільки більше ніж три роки не працював за лікарською спеціальністю. Посадова інструкція від 16 березня 2007 року «лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії [PERSON] », що була чинною на день його відсторонення втратила чинність внаслідок затвердження нової редакції посадової інструкції «лікар-лаборант». Крім того, зважаючи на те, що позивач з 10 серпня 2009 року не виконував будь-якої роботи на певній посаді, видання наказу про переведення та затвердження нової посадової інструкції жодним чином не вплинули на його трудові права та обов`язки. Відповідно до Положення про деякі заходи безперервного професійного розвитку медичних та фармацевтичних працівників, Положення про професійне медичне стажування за межами закладу охорони здоров`я, де працює медичний працівник, Порядку проведення атестації лікарів, звернення позивача у формі заяв від 24 лютого 2022 року та 14 квітня 2022 року не можуть бути розцінені як надання письмової згоди на проходження стажування (циклу спеціалізації). Зокрема, пропозиція Інституту про проходження стажування (циклу спеціалізації) від 18 січня 2022 року містила алгоритм дій для позивача - прибуття до відділу кадрів протягом 7 днів з моменту отримання пропозиції для оформлення письмової заяви для проходження стажування. Листи позивача від 24 лютого 2022 року та від 14 квітня 2022 року подані поза межами строку та не у спосіб, визначений у пропозиції. Окрім того, представник відповідача звернула увагу, що в наказі № 106-п «З ПЕРСОНАЛУ» та наказу про ведення в дію структури та штатного розпису, затверджених НАМН України було допущено технічні помилки в даті їх видання, тому наказом відповідача від 14 липня 2021 року № 23-в/шт «Про внесення змін до наказу від 22 червня 2021 року № 106-п «З ПЕРСОНАЛУ» внесено зміни до вказаного наказу в частині дати видання наказу № 106-п, а саме: дату «22 червня 2021 року» замінено датою «12 липня 2021 року»; преамбулу наказу викладено в редакції: «У зв`язку з проведенням заходів, направлених на поліпшення діяльності Інституту та його підрозділів, відповідно до затвердженої НАМН України структури інституту та штатного розпису інституту на 2021 рік (з 01 липня 2021 року) за розділом «Клініка», що введені в дію наказом по інституту від 12 липня 2021 року № 22». Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд установив, що позивач з 27 грудня 1983 року прийнятий до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» на посаду хірурга відділення переливання крові відповідно до наказу № 50-к від 27 грудня 1983 року. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що 26 лютого 1984 року він був звільнений з вищевказаної посади у зв`язку з закінченням тимчасової роботи. 05 березня 1984 року знову прийнятий до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» на посаду лікаря-хірурга відділення переливання крові, тимчасово, строком на 2 місяці. 05 травня 1984 року звільнений з посади, у зв`язку із закінченням тимчасової роботи. 14 травня 1984 року прийнятий до відповідача на посаду лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей, тимчасово, строком на 2 місяці. 14 липня 1984 року звільнений, у зв`язку із закінченням тимчасової роботи відповідно до наказу від 17 липня 1984 року № 51-к, який у подальшому був відмінений, а позивач вважався таким, що працює на постійній роботі на посаді лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей з 14 липня 1984 року. 25 березня 1985 року його було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього трудовим договором обов`язків, однак рішенням Ленінського районного суду міста Києва від 24 квітня 1989 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей з 25 березня 1985 року. 01 січня 2001 року переведений на посаду лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для новонароджених дітей. 02 січня 2007 року переведений на посаду лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії. Наказом відповідача від 07 серпня 2009 року № 208-к [PERSON] з 10 серпня 2009 року було відсторонено від роботи лікаря-лаборанта, у зв`язку з ухиленням від проходження стажування та атестації на визначення знань та практичних навиків з підтвердженням звання «лікар-спеціаліст». Згідно з наказом відповідача «З персоналу» від 12 липня 2021 року № 106-п, в який були внесені зміни наказом від 14 липня 2021 року № 23-в/шт позивача з 01 липня 2021 року було переведено з біохімічної лабораторії до клініко-діагностичної лабораторії, у зв`язку із затвердженням та введенням в дію з 01 липня 2021 року нової структури та штатного розпису Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М Амосова». 12 серпня 2022 року відповідачем було видано наказ № 422-П «Про звільнення [PERSON] », яким звільнено [PERSON] , лікаря-лаборанта, 12 серпня 2022 року, у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Як вбачається з наказу від 12 серпня 2022 року № 422-П підставою для звільнення позивача стали: доповідна записка юрисконсульта ДУ «НІССХ ім. М. М. Амосова НАМН України» від 30 липня 2009 року щодо відсторонення [PERSON] від роботи у зв`язку з не проходженням стажування та атестації; подання головного лікаря клініки про відсторонення від роботи [PERSON] від 05 серпня 2009 року; наказ ДУ «НІССХ ім. М. М. Амосова НАМН України» від 07 серпня 2009 року № 208-к; листи ДУ «НІССХ ім. М. М. Амосова НАМН України» від 23 червня 2009 року № 04-24/2363, від 18 січня 2022 року № 04-34/98 та від 07 лютого 2022 року № 04-34/226 щодо необхідності проходження стажування за лікарською спеціальністю та атестації; акт про неотримання відповідей [PERSON] на листи від 18 січня 2022 року № 04-34/98 та від 07 лютого 2022 року № 04-34/226. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач указував на те, що його звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки він не відмовлявся від проходження стажування та атестації, а просив уточнити за якою спеціальністю необхідно їх пройти, до того ж, у період воєнного стану зупинено проведення атестації працівників сфери охорони здоров`я. Також, вказував, що його незаконно було переведено до клініко-діагностичної лабораторії, оскільки він не надавав згоди та його не було ознайомлено з відповідним наказом. Відповідно до частин першої, другої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Згідно зі статтею 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва (пункт 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). З матеріалів справи судом установлено, що переведення позивача було обумовлено затвердженням та введенням в дію нової структури та штатного розпису Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова», що підтверджується наказом від 12 липня 2021 року № 22-шт, наказом від 12 липня 2021 року № 106-П та наказом від 14 липня 2021 року № 23-в/шт. Згідно з пунктом 3.15 структури Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» на 01 січня 2021 року, затвердженою 03 лютого 2021 року до складу структурного підрозділу «Лабораторний центр» входили: біохімічна лабораторія, клінічна лабораторія, лабораторія імуногематологічного типування та трансфузіології, імуногематологічна, вірусологічна та ВІЛ-лабораторія. Відповідно до пункту 3.38 затвердженої 12 липня 2021 року структури Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» на 01 липня 2021 року до складу структурного підрозділу «Лаборатний центр» входять: клініко-діагностична лабораторія, вірусологічна та ВІЛ-лабораторія, бактеріологічна лабораторія, відділ патології з патологочіною анатомією, патологоанатомічне відділення. Згідно з тарифікаційним списком працівників відповідача на 2021 рік (з 01 січня 2021 року) [PERSON] обіймав посаду лікаря-лаборанта у структурному підрозділі «Лабораторний центр» в біохімічній лабораторії із заробітною платою на місяць в розмірі 5 587,85 грн, після зміни структури відповідача з 01 липня 2021 року [PERSON] обіймав посаду лікаря-лаборанта в структурному підрозділі «Лабораторний центр» в клініко-діагностичні лабораторії із заробітною платою на місяць - 5 587,85 грн, що підтверджується тарифікаційним списком працівників відповідача на 2021 рік (з 01 липня 2021 року). Положенням про біохімічну лабораторію, затвердженим 11 січня 2021 року було визначено, що метою її діяльності є забезпечення впровадження сучасних методів діагностики (пункт 2.3 Розділу 2); основними завданнями лабораторії є: кваліфіковане проведення біохімічних досліджень відповідно лікарським призначенням, участь у проведенні фундаментальних та прикладних наукових досліджень інституту (пункт 3.1 Розділу 3); основними обов`язками лабораторії є: проведення біохімічних досліджень на сучасному рівні, організація системи контролю якості проведених досліджень, безпосередній постійний контроль за якістю здійснюваних процесів (пункт 5.1 Розділу 5). Відповідно до Положення про клініко-діагностичну лабораторію, затвердженого 12 липня 2021 року метою діяльності зазначеної лабораторії є забезпечення впровадження сучасних методів діагностики (пункт 2.3 Розділу 2); основними завданнями лабораторії є: кваліфіковане проведення досліджень відповідно лікарським призначенням, участь у проведенні фундаментальних та прикладних наукових досліджень інституту (пункт 3.1 Розділу 3); основними обов`язками лабораторії є: проведення клініко-біохімічних досліджень на сучасному рівні, організація системи контролю якості проведених досліджень, безпосередній постійний контроль за якістю здійснюваних процесів. Крім того, з аналізу норм вищевказаних Положень встановлено, що основні функції цих двох лабораторій є ідентичними, що у сукупності дає підстави для висновку про те, що після зміни структури відповідача до клініко-діагностичної роботи були включені функції біохімічної лабораторії, яка існувала до 01 липня 2021 року. З огляду на викладене, судом встановлено, що [PERSON] було переведено на інше робоче місце, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису роботодавця, без зміни найменування посади (лікар-лаборант), у тій же установі, без зміни розміру заробітної плати, без доручення роботи поза межами його спеціальності, обумовленої трудовим договором, тобто фактично такі дії є переміщенням працівника, а тому не потребували згоди позивача. Посилання позивача на те, що після переведення його до клініко-діагностичної лабораторії не було внесено змін до найменування його посадової інструкції лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії не свідчать про порушення його трудових прав, оскільки вказана інструкція містить перелік посадових обов`язків, який було розроблено та затверджено з урахуванням конкретних завдань та обов`язків позивача, обумовлених при прийнятті його на роботу. В той час як посадова інструкція «Лікаря-лаборанта» затверджена 25 липня 2019 року відповідно до чинного штатного розпису відповідача за уніфікованою формою для посадової інструкції, визначає права, завдання та обов`язки, для посади лікаря-лаборанта в загальному. Як вже з`ясовано судом у наказі відповідача «З персоналу» № 106-П було допущено помилку у даті його видачі, а саме: «22 червня 2021 року» замість правильної «12 липня 2021 року», що підтверджується наказом «Про внесення змін до наказу від 22 червня 2021 року № 106-П «З персоналу» від 14 липня 2021 року № 23-в/шт. та спростовує твердження позивача про те, що зазначений наказ, яким, у тому числі, його було переведено до клінічно-діагностичної лабораторії був виданий до затвердження Положення про клінічно-діагностичну лабораторію. Твердження позивача про те, що його прізвище та посада у наказі «З персоналу» від 12 липня 2021 року № 106?П були штучно вставлені у вже зайнятий рядок записом про іншого співробітника, оскільки для кожного співробітника в наказі відведений окремий рядок, що його не було ознайомлено з відповідним наказом, посадовою інстукцією та не внесено відомості про його переведення в трудову книжку оцінюються судом критично, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях позивача та не підтверджуються жодними доказами. Крім того, з серпня 2009 року позивач відсторонений від роботи та не виконував будь-якої роботи на посаді, а його трудова книжка [PERSON] перебуває у Солом`янському УП ГУ НП в м. Києві, що унеможливлювало внесення до неї будь-яких відомостей. Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено підстав для скасування наказу від 12 липня 2021 року № 106-П «З персоналу» в частині переведення позивача. Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу від 12 серпня 2022 року № 422-П про звільнення, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. За приписами пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я. Роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 753/22115/18 (провадження № 61-4959св20). При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі (пункти 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 (провадження № 61-576сво18) зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України свідчить, що підставою для розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України є саме виявлена невідповідність працівника займаній посаді. Суд може визнати звільнення працівника таким, що відповідає закону, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність у особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об`єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема: документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов`язків. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 297/3092/15-ц, провадження № 61-5206св18; від 11 грудня 2019 року у справі № 202/4496/17, провадження № 61-42489св18; від 13 квітня 2020 року у справі № 753/5610/17, провадження № 61-1144св19; від 18 травня 2022 року у справі № 212/2982/21, провадження № 61-2483св22. Так, пунктом 2.8 Розділу 2 посадової інструкції лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії [PERSON] , затвердженої 16 березня 2007 року встановлено, що він зобов`язаний постійно удосконалювати свій професійний рівень, у встановлені законодавством строки проходити стажування, курси підвищення кваліфікації та атестацію. Пунктом 2.20 посадової інструкції лікаря-лаборанта (код 2229.2), затвердженої 25 липня 2019 року встановлено, що лікар-лаборант зобов`язаний постійно удосконалювати свій професійний рівень. Раз на п`ять років проходити курси підвищення кваліфікації та атестацію на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії. Відповідно до пункту 7 розділу І Порядку проведення атестації лікарів, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 22 лютого 2019 року № 446 (далі - Порядок) атестація лікарів на присвоєння або підтвердження кваліфікаційних категорій проводиться за бажанням лікаря. Лікарі, які протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації не виявили бажання і не подали документи на чергову атестацію та/або лікарі, яким за рішенням атестаційної комісії відмовлено в атестації або присвоєнні (підтвердженні) кваліфікаційної категорії, та/або лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю не можуть займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без відновлення медичної практики шляхом проходження стажування (або курсів спеціалізації) відповідно до розділу V цього Порядку. Згідно з пунктами 1, 2, 7, 8 розділу V Порядку лікар, який своєчасно не пройшов атестацію на кваліфікаційну категорію, або якому відмовлено в атестації на присвоєння або підтвердження кваліфікаційної категорії, не може займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без попереднього проходження стажування. Стажування лікарів здійснюється у закладах післядипломної освіти або інститутах (факультетах) післядипломної освіти закладів вищої освіти. Лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю і бажають відновити медичну практику, проходять у закладах післядипломної освіти або інститутах (факультетах) післядипломної освіти закладів вищої освіти курси спеціалізації в порядку, визначеному Положенням про післядипломне навчання лікарів (провізорів), затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 липня 1993 року № 166, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 серпня 1993 року за № 113. Після закінчення стажування або курсів спеціалізації закладом вищої медичної або післядипломної освіти видається сертифікат або посвідчення про проходження стажування або курсів спеціалізації, що є підставою для відновлення медичної практики за конкретною лікарською спеціальністю. Подібні положення містилися і в Положенні про порядок проведення атестації лікарів, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 грудня 1997 року № 359. Як встановлено судом, позивач не виконав зазначені вище вимоги посадових інструкцій та законодавства, у зв`язку з чим, відповідачем було направлено лист від 23 червня 2009 року з пропозицією пройти стажування за лікарською спеціальністю імунолога та атестацію, однак згоди позивач не надав. Відповідно до наказу відповідача від 07 серпня 2009 року № 208-к позивача було відсторонено від роботи з 10 серпня 2009 року, у зв`язку з ухиленням від проходження стажування та атестації. Зазначений наказ був визнаний законним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 листопада 2010 року. Станом на 18 січня 2022 року позивач не працював за лікарською спеціальністю (більше трьох років), а саме з 10 серпня 2009 року відповідно до наказу № 208-к, тому відповідачем було направлено позивачу лист від 18 січня 2022 року за № 04-34/98 з проханням надати письмову згоду до відділу кадрів Інституту про проходження стажування або курсів спеціалізації за соєю спеціальністю. Зазначено, що у разі ненадання позивачем письмової відповіді протягом 1 тижня з моменту отримання листа, буде вважатись, що згода на проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю відсутня. Відповіді від позивача на вказаний лист отримано не було, тому відповідачем 07 лютого 2022 року був направлений позивачу лист з аналогічним змістом за № 04?34/226. 21 лютого 2022 року позивач подав на ім`я директора відповідача прохання про особистий прийом. 25 лютого 2022 року [PERSON] подав на ім`я директора відповідача [PERSON] та на ім`я головного лікаря [PERSON] заяву від 24 лютого 2022 року про те, що не заперечує проти атестації за лікарською спеціальністю «імунологія», в якій зазначив, що відповідно до списку МОЗ України існує три лікарських спеціальності та посади з імунології (лікар-імунолог, лікар-імунолог клінічний та лікар-лаборант-імунолог), тому просив уточнити за якою саме спеціальністю йому необхідно пройти атестацію, що відповідала б його посаді в штатному розписі та посадовій інструкції. Не отримавши відповіді на вищевказані заяви, 14 квітня 2022 року позивач звернувся з письмовою заявою, направленою рекомендованим повідомленням, до директора відповідача та головного лікаря, в якій просив надати відповідь на заяви від 25 лютого 2022 року та знову підтвердив згоду пройти стажування та атестацію за конкретною лікарською спеціальністю в галузі імунології, однак просив уточнити за якою з трьох лікарських спеціальностей йому необхідно пройти стажування. Відповіді на зазначені вище заяви були надані відповідачем 24 травня 2024 року після зобов`язання останнього, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року, надати письмову відповідь. Водночас, наказом від 12 серпня 2022 року № 422-П позивача було звільнено, у зв`язку з відмовою ним проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю, тобто невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Твердження позивача про те, що він у своїх заявах від 24 квітня 2022 року надав згоду на проходження стажування та атестації, однак просив уточнити за якою спеціальністю оцінюються судом критично, оскільки в листах з проханням надати згоду на стажування було повідомлено, що письмову згоду необхідно надати до відділу кадрів, а позивач направив заяву до директора відповідача та головного лікаря, що не відповідає порядку визначеному роботодавцем. Крім того, позивач не працював за будь-якою лікарською спеціальністю з 10 серпня 2009 року, тобто протягом 13 років. Відповідно до пункту 4 Розділу ІІІ Положення про деякі заходи безперервного професійного розвитку медичних та фармацевтичних працівників, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 22 липня 1993 року № 166 (далі - Положення) лікар, який не працював більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю і бажає відновити медичну практику, проходить у закладах вищої (післядипломної) освіти цикли спеціалізації. Пунктом 2 цього ж Розділу визначено, що медичні та фармацевтичні працівники, які виконали навчальний план та програму спеціалізації, підлягають атестації на визначення рівня знань та практичних навичок з присвоєнням відповідного звання з конкретної спеціальності відповідно до Порядку проведення атестації лікарів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 лютого 2019 року № 446. Відповідно до пункту 2 Розділу IV Положення особи, які не працювали за конкретною лікарською спеціальністю більше трьох років, не можуть займатися лікарською діяльністю без попередньої атестації на визначення рівня знань та практичних навичків з присвоєнням звання «лікар-спеціаліст» після проходження спеціалізації. Враховуючи викладене, не заперечення позивачем у поданій відповідачеві заяві щодо проходження атестації за лікарською спеціальністю «імунологія» було передчасним, оскільки проходження атестації на визначення знань та практичних навичок з присвоєнням звання «лікар-спеціаліст» з конкретної лікарської спеціальності було можливим тільки за умови відновлення позивачем медичної практики шляхом проходження стажування (або курсів) з отриманням сертифікату або посвідчення про проходження стажування або курсів спеціалізації. Таким чином, позивачем не було надано згоду, у встановленому порядку та строки, на проходження стажування. Посилання позивача на те, що наказ про звільнення було винесено в період воєнного стану і дії Наказу МОЗ України від 04 серпня 2022 року № 1415 «Про особливості атестації працівників сфери охорони здоров`я та продовження терміну дії сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію в період воєнного стану», згідно з яким прийнято рішення зупинити проведення атестації працівників сфери охорони здоров`я та поновити її через 60 днів після припинення чи скасування воєнного стану в Україні є безпідставними, оскільки положення зазначеного Наказу не можуть бути застосовановані до спірних правовідносин в цій справі. Зокрема, пунктом 3 вищевказаного наказу було встановлено, що термін дії сертифікатів лікаря (провізора)-спеціаліста, сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію, який спливає у період дії воєнного стану, та посвідчень лікарів про кваліфікаційну категорію, які планували пройти атестацію протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації, продовжується на 1 рік наказом керівника закладу охорони здоров`я за місцем роботи. Отже, зазначені положення могли бути застосовані лише до лікарів, які повинні були проходити атестацію у період дії воєнного стану або планували пройти атестацію протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації, жодний з цих двох випадків не може бути застосований до позивача, оскільки він повинен був пройти атестацію з 2009 року, та у зв`язку з тривалим терміном не здійснення лікарської діяльності на момент звільнення вже повинен був проходити спочатку стажування, потім атестацію. Твердження позивача, що наказ про звільнення був виданий на підставі тих самих документів, що і наказ про відсторонення, тому вважає його повторним дисциплінарним стягненням за той самий дисциплінарний проступок в умовах дії попереднього наказу про дисциплінарне стягнення є такими, що не відповідає дійсності. З наказу про звільнення судом вже встановлено, що підставою для його видачі, в тому числі, були листи відповідача від 18 січня 2022 року та від 07 лютого 2022 року щодо необхідності проходження стажування за лікарською спеціальністю та атестації; акт про неотримання відповідей від [PERSON] на вказані листи, тобто документ, які були видані після наказу про відсторонення від роботи. Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Таким чином, трудовим законодавством не передбачено такого виду дисциплінарного стягнення як відсторонення, доказів, що внутрішніми документами відповідача був передбачений такий вид стягнення матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення сплив, оскільки листи з пропозицією стажування були йому направлені 18 січня 2022 року та 07 лютого 2022 року, а наказ про звільнення виданий 22 серпня 2022 року, є безпідставними. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. З матеріалів справи вбачається, що позивач з серпня 2009 року ігнорував пропозиції та необхідність проходження атестації і стажування, у зв`язку з чим, у січні та лютому 2022 року відповідачем були направлені листи для отримання його згоди на проходження стажування, відповіді на які надано не було, про що було складено Акт. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року в справі № 810/1224/17 зазначено, що: «У чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення». Разом з тим за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення». Враховуючи вищенаведені норми законодавства та правові висновки, виявлені порушення мали триваючий характер, тобто вони тривали до моменту їх виявлення та продовжували тривати до звільнення позивача, тому встановлений законом строк для застосування дисциплінарного стягнення на момент винесення наказу про звільнення не закінчився. З огляду на викладене, враховуючи що з серпня 2009 року позивачем не було пройдено атестацію та стажування, що було передбачено чинним законодавства та посадовими інструкціями позивача, після отримання неодноразових пропозицій відповідача про проходження стажування та атестації і надання згоди, позивач у встановленому порядку не надав такої згоди, втрату ним можливості без проходження стажування здійснювати лікарську діяльність, що стало підставою для його звільнення, суд приходить до висновку про недостатню кваліфікацію позивача для виконання роботи, що відповідає займаній ним посаді, тому вважає, що звільнення позивача із посади на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України, є законним та наведені в позові обґрунтування незаконності звільнення, на думку суду, не є такими з якими закон пов`язує можливість поновлення позивача на займаній посаді. Згідно з частинами першою-другою статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено судом, звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, що свідчить про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді, оскільки поновлення на посаді може бути застосовано у випадку незаконного звільнення працівника, що не було доведено позивачем достатніми доказами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed