Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на частки в земельній ділянці. Свої вимоги обґрунтовують тим, що згідно рішення сесії Луцької міської Ради народних депутатів від 18.04.2003 року № 7/4.1 [PERSON] та [PERSON] передано у спільну власність земельну ділянку площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі даного рішення видано Державний акт від 30.05.2003 серії Р1 № 114868. Крім того, [PERSON] належало на праві власності 55/100 частки житлового будинку по [ADDRESS] , а [PERSON] 45/100 даного будинку. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2004 року власником 45/100 частки будинку після смерті [PERSON] став [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.12.2004 року власником 45/100 частин будинку став [PERSON] .. Згідно договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року власниками 45/100 будинку, тобто по 45/200 частин, стали позивачі [PERSON] та [PERSON] . Власником 55/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 13.07.1976 року став [PERSON] .. Згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2003 року власником 55/100 частин будинку стала [PERSON] .. Право власності на частки будинку було зареєстровано в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Проте при укладанні договорів купівлі-продажу будинку не відчужувалась відповідна частки в земельній ділянці. На даний час стало відомо про те, що право власності на земельну ділянку площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] оформлено на [PERSON] та [PERSON] . З посиланням на положення ст. 377 ч. 1 ЦК України, 120, 125 ЗК України, просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем [PERSON] право власності на 45/200 частин земельної ділянки площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] право власності на 45/200 частин земельної ділянки площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] та за позивачем [PERSON] право власності на 55/100 частин земельної ділянки площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] Ухвалою судді від 07 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2024 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] . Від представника позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Згідно\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до\~ст. 223 ч. 4 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно рішення сесії Луцької міської Ради народних депутатів від 18.04.2003 року № 7/4.1 [PERSON] та [PERSON] передано у спільну власність земельну ділянку площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі даного рішення видано Державний акт від 30.05.2003 серії Р1 № 114868. Також встановлено, що [PERSON] належало на праві власності 55/100 частки житлового будинку по [ADDRESS] , а [PERSON] 45/100 даного будинку. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2004 року власником 45/100 частки будинку по [ADDRESS] після смерті [PERSON] став [PERSON] , який відповідно до договору купівлі-продажу від 24.12.2004 року відчужив 45/100 частин будинку [PERSON] . [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року відчужив належні йому 45/100 будинку по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , тобто по 45/200 його частин. 22.04.2007 [PERSON] уклала шлюб, та після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Належність 45/200 будинку по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] підтверджується копіями витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.05.2006. Власником 55/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 13.07.1976 року став [PERSON] .. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2003 року власником 55/100 частин будинку по [ADDRESS] стала [PERSON] . Частиною першою\~статті 15ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.328ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. (Частина перша статті 120 в редакції Закону N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 року). Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно дост. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У підпункті «ґ» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року (в редакції Постанови Верховного Суду № 2 від 19.03.2010) з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК Україниістатті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками ВП ВС, викладеними у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , є власниками по 45/200 частин будинку по [ADDRESS] відповідно договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року. Власником 55/100 частин даного будинку згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2003 року є [PERSON] . Зі змісту договорів купівлі-продажу вбачається, що предметом вказаних договорів слугував лише частина будинку, питання про передачу (продаж) у власність частки земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цих договорів не вирішувалося. Також встановлено, що вищезазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , що була передана згідно рішення сесії Луцької міської Ради народних депутатів від 18.04.2003 року № 7/4.1 [PERSON] та [PERSON] у спільну власність. На підставі даного рішення видано Державний акт від 30.05.2003 серії Р1 № 114868. З огляду на викладене, у зв`язку з придбанням позивачами частин житлового будинку, до них разом з правом власності на частину житлового будинку перейшло і право власності на відповідну частину земельної ділянки для його обслуговування, що автоматично припинило право власності попередніх власників на цю земельну ділянку. Оскільки позивачі позбавлені можливості оформити своє право власності в позасудовому порядку, визнання права власності не порушує права інших осіб, єдиним правовим способом захисту його законних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Таким чином, досліджені при судовому розгляді справи обставини, свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання за ними права власності на відповідну частину земельної ділянки площею 0,0585 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved