Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~Дніпровський державний медичний університет 14 лютого 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що на підставі рішення приймальної комісії наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» МОЗ України № 658-ОС від 11 серпня 2014 року відповідач [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (позивач) зараз Дніпровський державний медичний університет (ДДМУ). 01 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № 280 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами вказаної укладеної Угоди відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу позивача № 380-ос від 22 червня 2020 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно наказу позивача № 604-ос від 01 вересня 2020 року відповідач була зарахована до очної частини інтернатури. Згідно наказу позивача № 353-ос від 30 червня 2022 рок «Про випуск лікарів-інтернів...» відповідач був відрахований з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання. Згідно направлення на роботу № 172 від 18 травня 2020 року, виданого Міністерством охорони здоров`я України, відповідач була направлена до КНП «МКЛ №16» ДМР для роботи на посаді лікаря-терапевта. Згідно листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської міської ради КНП «МКЛ № 16» ДМР від 12 серпня 2022 року № 064/1 відповідач на посаду лікаря-терапевта не приступила до роботи згідно направлення, тобто не відпрацювавши три роки за направленням. Таким чином, відповідач не дотримав умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2014 року № 280, укладеної між позивачем та відповідачем, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача в закладі вищої освіти та інтернатурі позивача всього витрачено 286 700 грн. 39 коп.. Відповідач, закінчивши навчання у 2020 році на бюджетній формі у ДДМУ, не відпрацював 3 роки за направленням на роботу. Тобто, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2022 року у сумі 286 700 грн. 39 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2014 року по червень 2020 року, а також в інтернатурі позивача в період 2020-2022 року. Отже, гроші відповідачем фактично отримані і використані на навчання, але в оговорений термін гроші позивачу (у вигляді відпрацювання після закінчення навчання) відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач прохав стягнути з відповідача вказаний борг з передбаченими договором сторін і законом санкціями, втратами: витрати на навчання у розмірі 286 700 гри. 39 коп. (двісті вісімдесят шість тисяч сімсот гри. 39 коп.), а також просили стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 300 грн. 51 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] не погодилася з позовними вимогами, при укладанні договору університет фактично не ознайомив її зі всіма умовами і правилами навчання та оплати і повернення коштів, з боргом і задоволенням позову не згодна, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що дійсно на підставі рішення приймальної комісії наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» Міністерства охорони здоров`я України № 658-ОС від 11 серпня 2014 року відповідач [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (позивач). Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія» Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет (ДДМУ). На підставі цього внесені зміни до ЄДРПОУ(виписка з ЄДРПОУ та наказ МОЗ України надано суду). 01 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № 280 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами вказаної укладеної Угоди відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу позивача № 380-ос від 22 червня 2020 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно наказу позивача № 604-ос від 01 вересня 2020 року відповідач була зарахована до очної частини інтернатури. Згідно наказу позивача № 353-ос від 30 червня 2022 рок «Про випуск лікарів-інтернів...» відповідач був відрахований з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання. Згідно направлення на роботу № 172 від 18 травня 2020 року, виданого Міністерством охорони здоров`я України, відповідач була направлена до КНП «МКЛ №16» ДМР для роботи на посаді лікаря-терапевта. Згідно листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської міської ради КНП «МКЛ № 16» ДМР від 12 серпня 2022 року № 064/1 відповідач на посаду лікаря-терапевта не приступила до роботи згідно направлення, тобто не відпрацювавши три роки за направленням. Таким чином, відповідач не дотримав умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2014 року № 280, укладеної між позивачем та відповідачем, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача в закладі вищої освіти та інтернатурі позивача всього витрачено 286 700 грн. 39 коп. Відповідач, закінчивши навчання у 2020 році на бюджетній формі у ДДМУ не відпрацював 3 роки за направленням на роботу. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної оринарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 (Порядок № 367), передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення медичного університету три роки (відповідно до направлення на роботу). Отже, розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням с вмотивованими, правильними, та не суперечать чинному законодавству України. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2022 року у сумі 286 700 грн. 39 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2014 року по червень 2020 року, а також в інтернатурі позивача в період 2020-2022 року. Отже, гроші відповідачем фактично отримані і використані на навчання, але в оговорений термін гроші позивачу (у вигляді відпрацювання після закінчення навчання) відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдані збитки, шкода. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув вказану суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом з`ясовано, що дійсно на підставі рішення приймальної комісії наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» Міністерства охорони здоров`я України № 658-ОС від 11 серпня 2014 року відповідач [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (позивач). Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія» Міністерства охорони здоров`я України ДЗ «ДМА» на Дніпровський державний медичний університет (ДДМУ). На підставі цього внесені зміни до ЄДРПОУ(виписка з ЄДРПОУ та наказ МОЗ України надано суду). 01 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № 280 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами вказаної укладеної Угоди відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). Згідно статті 63 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти, виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями, виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги наступним чином: згідно наказу позивача № 380-ос від 22 червня 2020 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно наказу позивача № 604-ос від 01 вересня 2020 року відповідач була зарахована до очної частини інтернатури. Згідно наказу позивача № 353-ос від 30 червня 2022 рок «Про випуск лікарів-інтернів...» відповідач був відрахований з очної інтернатури у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання. Згідно направлення на роботу № 172 від 18 травня 2020 року, виданого Міністерством охорони здоров`я України, відповідач була направлена до КНП «МКЛ №16» ДМР для роботи на посаді лікаря-терапевта. Згідно листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської міської ради КНП «МКЛ № 16» ДМР від 12 серпня 2022 року № 064/1 відповідач на посаду лікаря-терапевта не приступила до роботи згідно направлення, тобто не відпрацювавши три роки за направленням. Таким чином, відповідач не дотримав умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2014 року № 280, укладеної між позивачем та відповідачем, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача в закладі вищої освіти та інтернатурі позивача всього витрачено 286 700 грн. 39 коп. Частиною першою статті \~ \~ \~ \~509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. Відповідач, закінчивши навчання у 2020 році на бюджетній формі у ДДМУ не відпрацював 3 роки за направленням на роботу. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної оринарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17, від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17, від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц. Крім того, в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151 цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: «...122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, по входить до складу витрат, які випускник такого закладу мас компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом)». «Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання». «До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання, щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг...». Щодо розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання відповідача з 2014 року. Розрахунок заборгованості за період навчання відповідача проводився на підставі академічної довідки, наданої з ЗВО позивача. Обов`язок відповідача відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання визначається не лише Угодою, яку було укладено між позивачем та відповідачем, а й Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, Порядок працевлаштування № 367), пунктом 6 цього Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 (Порядок № 367), передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення медичного університету три роки (відповідно до направлення на роботу). Отже, розрахунок грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням с вмотивованими, правильними, та не суперечать чинному законодавству України. Розмір витрат, які мають бути відшкодовані з відповідача у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2022 року у сумі 286 700 грн. 39 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2014 року по червень 2020 року, а також в інтернатурі позивача в період 2020-2022 року. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ПК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» розмір плати за весь навчання для здобуття відповідного ступеня вищої освіти, включаючи виготовлення доку про освіту та додатка до нього, а також порядок оплати освітньої послуги (разово, щороку, щосеместрово, щомісяця) встановлюються в договорі (контракті), що укладається між закладом вищої освіти та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу для себе або для іншої особи, беручи на себе фінансові зобов`язання щодо її оплати. Відповідно до ч. 2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Розмір судових витрат складається зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 4 300.51 грн. за подання позовної заяви підтверджується платіжним дорученням від 02 лютого 2023 року. Університетом, крім основної заборгованості, не заявляється вимога про стягнення відповідних сум пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних від часу виникнення заборгованості до моменту виконання судового рішення. Розрахунок суми вказаної заборгованості станом на день звернення до суду не обгрунтовано і не надано. Відповідач є стороною цього укладеного сторонами договору - замовником освітньої послуги. Університет має право вимагати від відповідача своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановленому цим договором; відповідач зобов`язаний своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та в порядку, встановлених цим договором; цим договором встановлена загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання. Водночас, відповідачем обов`язок зі сплати відповідних коштів не виконано. Домовленістю сторін встановлено, що цей договір розривається у тому числі у разі відрахування студента з Університету згідно із законодавством. Розірвання договору в цьому випадку носить позапроцесуальний характер та не потребує звернення Університету до суду. Відрахування студента не звільняє відповідача від обов`язку оплатити освітню послугу, спожиту студентом протягом указаного навчального семестру. Крім того, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором, за несвоєчасну оплату освітніх послуг за кожен день прострочення перерахування указаних коштів відповідач сплачує Університету пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України вказує, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобов`язання про надання освітніх послуг позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не сплачує, не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з не сплатою, фактично використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до п. 1\~ст.\~611\~ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Відповідач свідомо звернувся до позивача з метою отримання вказаних освітніх послуг та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися відповідач ніяким чином не пов`язана з умовами виконання договору. Позивач свої зобов`язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для своїх потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. \~ \~ \~ \~Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з урахуванням закону відповідача [PERSON] на користь позивача Дніпровського державного медичного університету за договором про надання освітніх послуг від 01 вересня 2014 року - угода № 280 про підготовку фахівців з вищою освітою фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2022 року у сумі 286 700 грн. 39 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з вересня 2014 року по червень 2020 року, а також в інтернатурі позивача в період 2020-2022 року, а також стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 300 грн. 51 коп.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved