Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

12.02.2024 [PERSON] , в особі представника - адвоката Пеліх Євгенії Ігорівни, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), орган опіки та піклування в особі управління - служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про визнання факту спільного проживання дитини з батьком, припинення стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Позов обґрунтований тим, що 24.10.2009 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. В шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . 20.01.2020 рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб сторін по справі розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Відповідачка про справі отримала судовий наказ № 316/2468/19 виданий 05.12.2019 Енергодарським міським судом Запорізької області про стягнення аліментів з позивача на утримання їх спільної малолітньої дитини. Судом визначено розмір стягнення, а саме 1/4 від усіх доходів боржника. Одразу після отримання зазначеного судового наказу, відповідачка по справі звернулась до державної виконавчої служби з метою примусового стягнення саме через ВДВС. 23.12.2019 Енергодарським відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання даного судового наказу. 23.12.2019 державним виконавцем Відділу було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію , стипендію та інші доходи боржника, яку направлено для виконання до ДП НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЗАЕС, за місцем роботи боржника. Станом на сьогоднішній день, ВП перебуває на примусовому виконанні, але у відділі ПВР УЗПВР в Запорізькій області, а заборгованості по сплаті аліментів позивач не має. Із початком повномасштабного вторгнення та окупації міста відповідачка з дитиною, вирушила за кордон до держави Німеччина, шукаючи тимчасовий прихисток. Позивач по справі, виїхав з окупованого міста на територію України в м. Дніпро, де і перебуває по теперішній час. Позивач весь час не припиняв спілкування з дитиною. 02.11.2023 на адресу позивача по справі прийшов лист від Окружного управління округу Швардцвальд-Баар Німеччини (орган державного управління середнього рівня в Німеччині), в якому, [PERSON] було повідомлено, що його колишня дружина перебуває в клініці з 27.10.2023, і не може доглядати дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина перебуває у прийомній сім`ї. Та у зв`язку із тим, що позивач є особою, яка має батьківські права на дитину, висловила прохання забрати дитину до нього. Додатково повідомлено дату і час передачі дитини батьку в м. Берлін. У зв`язку із тим, що на період військового стану в Україні чоловікам з 18 до 60 років, які є військовозобов`язаними заборонено виїжджати за межі території України, позивач по справі, звернувся до Німецької соціальної служби з проханням невідкладно надати лист за місцем працевлаштування, для здійснення допомоги в отриманні тимчасового дозволу на перетин кордону України, з метою негайної зустрічі дитини з батьком, та повернення дитини, громадянки України, та територію держави громадянства. 15.11.2023 малолітня дитина [PERSON] , [INFO] перетнула кордон України, що підтверджується довідкою ДОСІ Державної прикордонної служби України та передана батьку. Також 05.01.2024 позивачем отримано довідку з лікарні Фіннінген - Швеннінген (Німеччина) про те, що [PERSON] , [INFO] не може доглядати за своєю донькою через психічне захворювання, а його тривалість неможливо передбачити. У зв`язку із тим, що сама дитина, малолітня [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю. Діагноз: дитячий аутизм. Даний факт підтверджується копією медичного висновку про дитину-інваліда до 18 років №081176 від 07.07.2015 року, довідкою-посвідкою № [NUMBER] від 10.08.2015 року виданою УПСЗН та довідкою № 24 від 09.11.2023 року виданою КНП «МЦПМСД» Енергодарської міської ради області, та потребує додаткового догляду у зв`язку із наявним діагнозом, вирішення соціально побутових питань для забезпечення стабільного психологічного здоров`я дитини. Також вирішення юридичних питань стосовно життя малолітньої/неповнолітньої дитини з одним із батьків, у зв`язку із тим що другий перебуває за межами держави та у зв`язку із психологічним захворюванням не може здійснювати нагляд за дитиною та надавати згоду на прийняття відповідних рішень у певний період життя дитини, у Позивача виникла необхідність звернення до суду із встановленням місця проживання малолітньої дитини разом із батьком. Також у зв`язку із тим, що стягнення аліментів за вищезазначеним виконавчим документом продовжується, не дивлячись на фактичне проживання дитини з батьком та перебуванні на його утриманні. Грошові кошти направлені відповідачці, стягувачу за виконавчим документом, остання повертає, але частково, не в повному обсязі. Відповідно порушується право дитини аліменти, які вона має отримувати, бо аліменти, є власністю дитини а не того з батьків який виступає її представником. Тому позивач вимушений встановити в судовому порядку факт проживання дитини разом із батьком та припинити стягнення з нього аліментів в примусовому порядку на утримання спільної з відповідачкою дитини. З наведених підстав просить суд визнати факт спільного проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] з батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Припинити стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на утримання доньки [PERSON] ,[INFO] , - у зв`язку із спільним проживанням та утриманням батьком дитини, за судовим наказом № 316/2468/19 виданим 05.12.2019 року Енергодарським міським судом Запорізької області. Визнати судовий наказ № 316/2468/19 виданий 05.12.2019 року Енергодарським міським судом Запорізької області таким, що не підлягає виконанню. Визначити місце постійного проживання дитини [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] з батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за місцем його проживання та реєстрації. В судове засідання представник позивача не з`явився. До суду надав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідачка в судове зсідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена у встановленому законом порядку, відзив не подала. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі управління - служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради надіслала до суду висновок про визначення місця проживання дитини, просила розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання не з`явився,про час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.10.2009 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого 24.10.2009Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області . В шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 13.10.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області. 20.01.2020 рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. 05.12.2019 Енергодарським міським судом Запорізької області видано судовий наказ № 316/2468/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 02.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття. 23.12.2019 року Енергодарським відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання даного судового наказу. Станом на сьогоднішній день, виконавче провадження перебуває на примусовому виконанні у відділі ПВР УЗПВР в Запорізькій області. Дане підтверджується листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29.01.2024. Згідно довідки про нараховану заробітну плату та утриманні аліменти, виданої філією «ВП «Запорізька АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом», із заробітної плати [PERSON] щомісячно утримувалися аліменти на користь [PERSON] . Із початком повномасштабного вторгнення та окупації міста [PERSON] разом з донькою [PERSON] 30 вересня 2022 року прибули до Німеччини як біженці, що підтверджується листом районного загальної соціальної служби Управління у справах молоді Районного управління Шварцвальд-Баар-Крайсу. 02.11.2023 року відповідач отримав листа від Окружного управління округу Швардцвальд-Баар Німеччини (орган державного управління середнього рівня в Німеччині), в якому, [PERSON] було повідомлено, що його колишня дружина перебуває в клініці з 27.10.2023 року, і не може доглядати дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина перебуває у прийомній сім`ї. Та у зв`язку із тим, що позивач є особою, яка має батьківські права на дитину, висловила прохання забрати дитину до нього. Додатково повідомлено дату і час передачі дитини батьку в м. Берлін. Передача дитини батькові відбулася і 15.11.2023 року малолітня дитина [PERSON] , [INFO] ,. перетнула кордон України, що підтверджується довідкою ДОСІ Державної прикордонної служби України. В позовній заяві позивач просить визнати факт спільного проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним, визначити місце постійного проживання дитини разом з ним, припинити стягнення аліментів на утримання доньки та визнати судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання доньки таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Факт спільного проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем крім вищезазначених доказів підтверджується довідкою від 13.06.2022 № 1203-5001758124, згідно з якою [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 17.11.2023 № 1203-5003038963, [PERSON] , [INFO] , взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Згідно характеристики [PERSON] , [PERSON] навчається у Дніпропетровській гімназії №89 Дніпровської міської ради з 23 листопада 2023 року, за період навчання у гімназії батько дитини приймає активну участь у навчанні доньки, спілкується з класним керівником та вчителями - предметниками, допомагає доньці в адаптації і навчанні. Згідно медичного висновку № 081176 від 07.07.2015, [PERSON] , [INFO] має захворювання дитячий аутизм. 11.12.2023 [PERSON] уклав Декларацію із сімейним лікарем, для оцінювання стану дитини [PERSON] , та розроблення або корекції розвитку та лікування останньої, де він вказаний як законний представник пацієнта. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В судовому засіданні встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] . Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , дитина проживає за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] та його цивільною дружиною. Умови проживання задовільні, у квартирі зроблено сучасний ремонт, є всі необхідні нові меблі, побутова техніка, у кімнатах прибрано. Для дитини виділено окрему кімнату, є місце для відпочинку та сну, обладнаний куточок для навчання. Стосунки у сім`ї дружні. Відповідно до довідки від 22.12.2023 № 555, виданої ВП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ВП Запорізька атомна електрична станція, [PERSON] працює у ВП «Запорізька АЕС» з 14.08.2003 по теперішній час у підрозділі: цех дезактивації. Займана посада: інженер-технолог 2 категорії, отримує заробітну плату. Згідно листа Окружного управління округу Швардцвальд-Баар Німеччини (орган державного управління середнього рівня в Німеччині) від 02.11.2023, мати малолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , на даний час знаходиться в клініці з 27.10.2023 року, і не може доглядати дитину [PERSON] , [INFO] . Мати дитини бажає, щоб її дочка [PERSON] повернулась до батька в Україну. Згідно медичної довідки з лікарні Фіннінген-Швеннінген (Німеччина) від 05.01.2024, відповідачка не може доглядати за своєю донькою через психічне захворювання. Тривалість захворювання неможливо передбачити. Відповідно до положень ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. До суду орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради надав висновок про визначення місця проживання дитини, згідно з яким орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно з висновком органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, затвердженого розпорядженням голови адміністрації 23.04.2024 №204-р, вважається доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Враховуючи інтереси малолітньої дитини, приймаючи до уваги вік дитини та встановлені судом обставини, а саме, що на даний час [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, [PERSON] працює, отримує стабільний дохід, у повному обсязі створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини, мати дитини - [PERSON] проживає за кордоном, наразі не може доглядати за своєю донькою через захворювання, суд приходить до висновку, що необхідно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє права матері у справі спілкуватися з донькою та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Відповідно до судового наказу від 05.12.2019 виданого Енергодарським міським судом Запорізької області з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 02.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що з листопада 2023 року дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком [PERSON] , з якого були стягнуті аліменти на користь [PERSON] - матері дитини. Донька повністю знаходиться на утриманні батька, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідачки. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу Енергодарського міського суду Запорізької області від 05.12.2019. У зв`язку з доведенням факту спільного проживання дитини з батьком та наявності підстав для визначенням місця проживання дитини з батьком, правові підстави для стягнення з батька аліментів на користь матері відсутні, а тому слід припинити стягнення аліментів за судовим наказом № 316/2468/19, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили. При цьому суд зазначає, що факт спільного проживання дитини з батьком є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує факт спільного проживання дитини з батьком, і для такого підтвердження заявлення позовної вимоги про визнання факту спільного проживання дитини з батьком, та як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про припинення стягнення аліментів з батька на утримання дитини. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання факту спільного проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком задоволенню не підлягає. При вирішенні вимоги позову про визнання судового наказу № 316/2468/19, виданого Енергодарським міським судом Запорізької області 05 грудня 2019 року, таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Статтею 173 ЦПК України встановлено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, в порядку, встановленому статтею 432 цього Кодексу. Частинами 1, 2 статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Оскільки аліменти сплачувалися на підставі судового наказу і існує відкрите виконавче провадження, окрім позовних вимог про припинення стягнення аліментів суд може вирішити питання про визнання виконавчого документа про стягнення аліментів, на підставі якого вони стягувалися, таким, що не підлягає виконанню, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не містить такої підстави для закінчення виконавчого провадження як рішення суду про припинення стягнення аліментів. Таким чином, враховуючи припинення стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання дитини за судовим наказом Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 грудня 2019 року, суд вважає за необхідне визнати вказаний судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: partial