Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

05 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є власником гаражу № [NUMBER] , який розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу гаражів наземних від 24 грудня 2017 року. Цим гаражем незаконно без відповідної правової підстави заволодів та користується відповідач, який на пропозиції позивача звільнити гараж не реагує, створюючи тим самим позивачу перешкоди у реалізації належного йому права власності. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні вищевказаним гаражем шляхом зобов`язання відповідача звільнити такий гараж. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків його позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи, а також здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши позивача, допитавши позивача в якості свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 24 березня 2017 року між ТОВ фірма по будівництву житла «ОКС», як продавцем, та позивачем, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу гаражів наземних, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. за реєстровим №198. Предметом цього договору були гаражі наземні, що розташовані за адресою [ADDRESS] , гаражі №№ [NUMBER] . В той же день відбулась державна реєстрація за позивачем права власності на вказані гаражі за єдиним реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 1055783812101. Станом на час розгляду справи право власності позивача на гараж № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] як на окремий об`єкт нерухомого майна не реєструвалось. Викладені обставини підтверджуються копією договору, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В той же час, 06 жовтня 2021 року на гараж № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] виготовлено окремий технічний паспорт, як на окремий об`єкт нерухомого майна, що підтверджується копією технічного паспорту. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач стверджував, що саме позивач наразі займає вищевказаний гараж № [NUMBER] та створює позивачу перешкоди у користування ним, зберігає там свої речі. Інші докази означеної обставини відсутні. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є гараж), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідно до ст.318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст.2 ЦК України (зокрема, фізичні особи). Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом норм ст.ст.655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За змістом ст.ст.182, 334 ЦК України, ст.ст.3-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених ст.14 цього Закону. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до норми ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Нормою ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. Свою правову позицію суд мотивує наступним. Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця. Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення. Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №910/1310/19, від 22 лютого 2022 року по справі №203/5561/16-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №520/8119/19, від 21 вересня 2022 року по справі №278/2527/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №545/1994/16-ц, від 09 листопада 2022 року по справі №592/5594/20, від 10 листопада 2022 року по справі №675/2507/19. При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19. Верховний Суд у своїх правових висновках наголошує на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року по справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року по справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року по справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року по справі №917/2101/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №129/1033/13-ц). Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то позивач, звертаючись до суду із даним негаторним позовом, обґрунтовує свої позовні вимоги в першу чергу двома підставами: належністю йому на праві власності гаражу № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , як окремого об`єкту нерухомого майна, а також створенням позивачу перешкод у користуванні зазначеним гаражем та саме відповідачем. Разом з тим, єдиним заявленим (поданим суду) доказом фактичного зайняття і використання зазначеного гаражу саме відповідачем, створення останнім перешкод позивачу є лише пояснення самого позивача, в тому числі допитаного в якості свідка, який пояснив, що не зміг потрапити до гаражу, який займає відповідач, дійсне місце проживання/місцезнаходження відповідача позивачу наразі не відомо. За таких обставин та доказової бази суд позбавлений можливості категорично стверджувати, що права позивача на користування гаражем порушуються/не визнаються/оспорюються і саме відповідачем [PERSON] . Щодо першої із вищевказаних підстав, заявлених позивачем в обґрунтування позову, а саме належності позивачу на праві власності гаражу № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , як окремого об`єкту нерухомого майна, то позивач в обґрунтування такої обставини надав суду копію договору купівлі-продажу гаражів наземних, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію технічного паспорту на гараж. Однак, зі змісту таких документів слідує, що гараж № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] не існує як окремий об`єкт нерухомого майна. Право власності за позивачем зареєстровано на гаражі наземні за №№ [NUMBER] з присвоєнням єдиного реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна. Таким же чином гаражі (одразу всі) вказані як предмет купівлі-продажу у зазначеному договорі купівлі-продажу. Викладене суперечить нормам ст.ст.13, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом яких державній реєстрації мав підлягати кожний гараж окремо, як індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, із присвоєнням кожному гаражу свого реєстраційного номеру у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відтак, оскільки за змістом ст.334 ч.4 ЦК України, ст.3 ч.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту його належної державної реєстрації, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належним чином виникнення в нього такого права на гараж № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] . Окрім того, договір купівлі-продажу гаражів наземних від 24 березня 2017 року, на підставі якого відбулась державна реєстрація права власності за позивачем одразу на всі гаражі №№ [NUMBER] , в порушення вимог ст.120 ч.6 ЗК України не містить кадастрового номеру земельної ділянки, на якій такі гаражі розташовані. Не містять матеріали цивільної справи інших доказів набуття позивачем будь-якого речового права на земельну ділянку, на якій розташовані вказані гаражі, що ставить підсумків правомірність заявленого позивачем права власності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed