Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~16.09.2021 року між Позивачем (Наймодавець) та Відповідачем-1 (Наймач) було укладено Договір найму жилого приміщення (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого Наймодавець зобов`язується передати Наймачу у тимчасове платне користування жиле приміщення двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно з п. 1.4. Договору користування приміщенням Наймач здійснює протягом строку дії цього Договору за визначену плату. \~ \~ \~ \~Пунктом 2.1. Договору передбачено, що розмір плати за користування жилим приміщенням складає 10\~500, 00 грн. щомісячно. \~ \~ \~ \~Всі платежі здійснюються Наймачем до 20-го числа поточного місяця (п. 2.3. Договору). \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 2.4. Договору при оформленні цього Договору Наймач вносить Наймодавцю грошову суму в розмірі 21\~000, 00 грн., в якості завдатку виступає сума 10\~500, 00 грн. \~ \~ \~ \~Пунктом 3.2. Договору на Наймача покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В силу приписів статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 ЦК передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши та проаналізувавши зміст укладеного між Позивачем та Відповідачем-1 Договору суд дійшов висновку, що він за своєю правовою природою є договором найму (оренди) житла. При цьому, під час розгляду даної справи судом було досліджено наданий представником Позивача оригінал Договору та встановлено, що він був укладений саме 16.09.2021 року, що визнається як Позивачем, так і відповідачами. Зазначення Позивачем у заявах по суті справи дати цього Договору «16.10.2021» є технічною опискою, яка була допущена при складанні таких заяв, про що зазначив представник Позивача у письмових поясненнях та у судовому засіданні. Інших правочинів між Позивачем та Відповідачем-1 не укладалось, а відтак суд вважає, що підставою даного позову є саме Договір найму жилого приміщення від 16.09.2021 року. Помилкове зазначення Позивачем дати Договору «16.10.2021» не свідчить про те, що позовні вимоги заявлені за іншим Договором ніж той, який було додано до позову. Згідно з частиною 1 статті 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до частини 3 статті 810 ЦК до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла (частина 3 статті 815 ЦК). Положеннями частин 1-3 статті 820 ЦК передбачено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Частиною 1 статті 526 ЦК врегульовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями частини 1 статті 625 ЦК передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі проживали у спірній квартирі, і за період з грудня 2022 року по травень 2023 року Відповідач-1 мав сплатити орендну плату у розмірі 46\~500, 00 грн.: -за грудень 2022 року 5\~000, 00 грн.; -за січень 2023 року 5\~000, 00 грн.; -за лютий 2023 року 5\~000, 00 грн., -за березень 2023 року 10\~500, 00 грн.; -за квітень 2023 року 10\~500, 00 грн.; -за травень 2023 року 10\~500, 00 грн. Водночас, згідно з наявних в матеріалах справи банківських квитанцій Відповідач-1 за цей період сплатив орендну плату лише в розмірі 10 000, 00 грн. Також під час розгляду справи Відповідач-1 сплатив орендну плату в сумі 2\~500, 00 грн., яка не була врахована Позивачем при визначенні остаточної суми боргу. Таким чином, заборгованість Відповідача-1 перед Позивачем з орендної плати станом на момент ухвалення рішення у даній справі складає 34\~000, 00 грн. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК). Однак, Відповідачем-1 не надано жодних доказів на підтвердження сплати Позивачу орендної плати у встановленому Договором розмірі. Таким чином, судом встановлено, що Відповідач-1 порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч вимог п. п. 2.1., 2.3., 3.2. Договору, статей 525, 526, 530, 815, 820 ЦК не вносив своєчасно плату за користування жилим приміщенням, внаслідок чого за ним виникла заборгованість з орендної плати в сумі 34\~000, 00 грн. Посилання Відповідача-1 на те, що згідно з усною домовленістю Позивач зменшив розмір орендної плати на період воєнного стану з 10\~500, 00 грн. до 5\~000, 00 грн. суд до уваги не приймає, враховуючи наступне. Положеннями частини 1 статті 820 ЦК передбачено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. За умовами п. 2.1. Договору розмір плати за користування жилим приміщенням складає 10 500, 00 грн. щомісячно. Статтею 629 ЦК передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 654 ЦК зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 651 ЦК). В силу приписів п. 6.5. Договору будь-які зміни та доповнення до Договору оформлюються додатковою угодою між сторонами. Договір найму жилого приміщення від 16.09.2021 року між Позивачем та Відповідачем-1 було укладено у простій письмовій формі, а відтак відповідно до статей 651, 654 ЦК та п. 6.5. Договору внесення змін до нього відбувається у такій самій формі шляхом укладення додаткової угоди. Водночас, Відповідачем-1 всупереч вимог статті 81 ЦПК не надано будь-яких належних доказів на підтвердження внесення змін до Договору в частині розміру орендної плати у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене, посилання Відповідача-1 на усну домовленість з Позивачем про зменшення розміру орендної плати до 5\~000, 00 грн. є безпідставними. Аргументи Відповідача-1 в частині того, що грошові кошти за орендну плату він сплачував Позивачу готівкою на руки також судом до уваги не приймаються з наступних підстав. Частиною 1 статті 77 ЦПК визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування Допустимість доказів за статтею 78 ЦПК полягає у тому, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи. Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 614/805/16-ц доказом отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази, а доводи про те, що грошові кошти передавались безпосередньо в руки, і посилання на показання свідків не є належними та допустимими доказами. При цьому суд зауважує, що норма частини 1 статті 545 ЦК закріплює право боржника на отримання доказів, що підтверджують виконання зобов`язання. Право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення належного виконання зобов`язання. Тягар доведення належного виконання свого обов`язку за Договором, а так само обставин, які перешкоджали виконанню цього обов`язку, несе Відповідач-2 як боржник у цьому зобов`язанні. Таким чином, якщо Відповідач-1 сплачував орендну плату шляхом передачі грошових коштів на руки Позивачу, він не був позбавлений права вимагати від нього доказів на підтвердження цього факту, зокрема розписки про отримання Позивачем грошових коштів. З урахуванням наведеного доводи Відповідача-1 в цій частині суд вважає безпідставними та до уваги не приймає. Доводи Відповідача-1 в частині того, що умовами Договору не визначено спосіб виконання зобов`язань з оплати орендної плати суд також оцінює критично, виходячи з наступного. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Уклавши з Позивачем Договір найму жилого приміщення від 16.09.2021 року Відповідач-1 прийняв на себе зобов`язання з оплати орендної плати у належний спосіб. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що з моменту укладення Договору Відповідач-1 звертався до Позивача з проханням роз`яснити йому спосіб оплати орендної плати або ж вчиняв дії, спрямовані на належне виконання взятого на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати. Той факт, що умовами укладеного між сторонами Договору конкретно не деталізований спосіб оплати орендної плати жодним чином не звільняє Відповідача-1 від виконання взятих на себе зобов`язань по сплаті орендної плати. Аргументи Відповідача-1 в частині того, що Позивачем досі залишається неповернутим сплачений при укладенні Договору завдаток в сумі 10\~500, 00 грн. суд до уваги не приймає з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора (частина 1 статті 571 ЦК). Під час розгляду справи представник Позивача зазначив, що сплачений Відповідачем-1 при укладенні Договору завдаток в сумі 10\~500, 00 грн. було зараховано ним у рахунок сплати орендної плати за червень 2023 року, який не входить до періоду заборгованості, з приводу якого заявлені позовні вимоги. Водночас, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що у червні 2023 року відповідачі не користувалися спірною квартирою та не проживали в ній. Лише 29.06.2023 року відповідачі направили Позивачу звернення, в якому зазначили, що орендована квартира ними звільнена і просили позивача прибути 03.07.2023 року для передачі йому ключів від квартири. Наданий суду акт про відключення енергопостачання сам по собі жодним чином не свідчить про те, що з 01 червня 2023 року відповідачі не користувалися спірною квартирою та звільнили її. За таких обставин у суду відсутні підстави для зарахування сплаченого Відповідачем-1 при укладанні Договору завдатку в сумі 10\~500, 00 грн. у рахунок сплати орендної плати за спірний період. Враховуючи те, що загальна сума основного боргу Відповідача-1 за Договором, яка складає 34\~000, 00 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Відповідач-1 на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про відсутність боргу чи дійсне погашення вказаної заборгованості перед Позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення орендної плати за період з грудня 2022 року по травень 2023 року, проте позовні вимоги в цій задовольняє частково в сумі 34\~000, 00 грн., оскільки під час розгляду справи Відповідач-1 частково сплатив Позивачу орендну плату в сумі 2\~500, 00 грн. Що стосується вимог Позивача про стягнення з Відповідача-1 на підставі п. 5.2. Договору грошової суми 63\~350, 00 грн. за прострочення виконання зобов`язань по сплаті орендної плати, суд зазначає наступне. За умовами п. 5.2. Договору у разі несплати орендної плати Наймачем до 20-го числа поточного місяця, Наймач сплачує Наймодавцю за кожен день прострочки грошову суму в розмірі 350, 00 грн. Відповідно до статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Статтею 549 ЦК визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки визначена п. 5.2. грошова сума нараховується за кожен день прострочення, то цей вид неустойки вважається пенею в розумінні частини 2 статті 549 ЦК. Разом з цим, пеня за порушення грошового зобов`язання обчислюється лише у відсотках до суми простроченого платежу. Установлення розміру пені у твердій грошовій сумі законом не передбачено і суперечить змістові цього поняття. Відтак позовні вимоги, пов`язані із стягненням пені, обчисленої виходячи з такого розміру, судом не можуть бути задоволені. Щодо вимог позивача про розірвання Договору найму житла від 16.09.2021 року, суд зазначає наступне. Згідно з п. 4.1., 4.2. Договору цей Договір набирає чинності з 16.09.2021 року і припиняє свою дію 30.09.2022 року якщо не відбулись події, передбачені п. 1.5. Договору. Дострокове розірвання договору може бути за згодою сторін з попередженням другої сторони не менш ніж за місяць або на підставах, передбачених ст. ст. 825, 826 ЦК України, ЖК України, якщо Наймач та особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила проживання а також у разі систематичного невнесення Наймачем плати за користування жилим приміщенням та за передбачені Договором комунальні послуги. Відповідно до п. 1.5. Договору якщо після спливу строку дії Договору жодна зі сторін не висловила наміру припинити відносини, врегульовані цим Договором, Договір вважається продовженим на невизначений строк. Відповідно до частини 1 статті 825 ЦК наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. 29.06.2023 року відповідачі направили Позивачу звернення, в якому зазначили, що орендована квартира ними звільнена і просили позивача прибути 03.07.2023 року для передачі йому ключів від квартири. Таким чином, Відповідач-1 в односторонньому порядку відмовився від Договору. Під час розгляду справи представник Позивача підтвердив наведені обставини та факт звільнення відповідачами спірної квартири. Згідно з частиною 3 статті 651 ЦК у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. З урахуванням вказаних вище обставин суд дійшов висновку, що Договір між Позивачем та Відповідачем-1 є розірваним внаслідок односторонньої відмови Відповідача-1 від Договору. У статті 653 ЦК визначені правові наслідки розірвання договору: зобов`язання сторін припиняються. з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Тобто одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого Договору відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 та статті 509 ЦК. Відтак за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 22.04.2024 у справі № 295/1655/22. Водночас, оскільки на момент вирішення даного спору укладений між Позивачем та Відповідачем-1 Договір найму житла від 16.09.2021 є розірваним, вимоги Позивача про розірвання цього Договору не підлягають задоволенню. Що стосується вимог Позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом статей 4, 5 ЦПК та статті 15 ЦК правомірність і обґрунтованість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у Позивача суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного Відповідача та належність (адекватність характеру порушення та відповідність вимогам діючого законодавства) застосованого способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для Позивача, унеможливлює задоволення позову. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі№ 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18. Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд має визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 ЦК). Положеннями статті 109 Житлового кодексу України (далі ЖК) визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Таким чином, виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється, зокрема, на підставі ст. 109 ЖК, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (стаття 391 ЦК у поєднанні зі статтею 109 ЖК). При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захист не є взаємовиключенням. Однак, за змістом норм ЖК щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою що витратила право користування може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, однак незважаючи на це представник Позивача наполягав на задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Водночас, оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні, їх виселення не є належним способом захисту порушеного права Позивача на користування своєю власністю, та за встановлених судом фактичних обставин позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, оскільки вони жодним чином не входять до предмету доказування у даній справі, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. За таких обставин, вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Відповідно до статті 141 ЦПК витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача-1 пропорційно задоволеній частині позову. Що стосується витрат Позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 ЦПК визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 ЦПК). За таких обставин, оскільки представник позивача відповідно до вимог частини 8 статті 141 ЦПК зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial