Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

В листопаді 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що в період з 15 березня 2005 року по [INFO] померли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Після смерті останнього відкрилась спадщина на 3/5 частки домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Спадщину після його смерті як спадкоємець по закону 2 черги позивач прийняла своєчасно. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на 3/5 частки домоволодіння в порядку спадкування та на 1/5 частку в порядку набуття в майні колишнього колгоспного двору по [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, в якій позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу у його відсутності. Відповідачі звернулися до суду із заявами, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Топорівської сільської ради Чернівецького району № 16 від 12 січня 2024 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали 5 осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/5 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1945 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Топорівській сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що домоволодіння побудоване відповідно до діючого на час його будівництва законодавства, належним чином було зареєстроване органом місцевого самоврядування і належало зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1990-1991 роках особам на праві спільної сумісної власності. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/5 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] в рівних долях по 1/10 частки домоволодіння своєчасно прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] в порядку спадкування по закону як спадкоємці 1 черги, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Топорівської сільської ради Чернівецького району № 126 від 28 лютого 2024 року. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 3/10 частки вищевказаного домоволодіння, а саме на 1/10 частку, яку вона успадкував після смерті свого чоловіка [PERSON] та на 1/5 частину - її власної частки, яку вона набула в майні колишнього колгоспного двору. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв її син [PERSON] в порядку спадкування по закону як спадкоємець 1 черги, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Топорівської сільської ради Чернівецького району № 124 від 27 лютого 2024 року. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 3/5 частки вказаного домоволодіння, а саме на 3/10 частку, яку він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , 1/10 частку, яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON] та на 1/5 частину - його власної частки, яку він набув в майні колишнього колгоспного двору. Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Позивач своєчасно прийняла спадщину після смерті свого брата [PERSON] як спадкоємець за законом 2 черги, звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] .. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем по закону 2 черги після смерті [PERSON] , спадщину прийняла своєчасно, інших спадкоємців не має, то право власності на 3/5 частки домоволодіння слід визнати за нею в порядку спадкування. Вирішуючи позовну вимогу про визнання за позивачем права власності в порядку набуття на 1/5 частку в майні колишнього колгоспного двору по [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до\~статті 6 ЦПК України\~суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.\~ Саме про це констатував Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2023 року, cправа №\~\~910/5958/20. А вже, якщо особа доведене, що її право порушено, вона може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тим самим, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про порушення, невизнання або оспорювання відповідачами права власності позивача на його 1/5 частку в майні колишнього колгоспного двору та відмову в реєстрації за ним права власності на дану частку в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тим самим, позивач не довів порушення, невизнання або оспорювання відповідачами у справі його суб`єктивного права на 1/5 частку в майні колишнього колгоспного двору, у зв`язку із чим в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Враховуючи приписи ч. 1\~\~ст. 9 Конституції України\~\~та\~\~ратифікацію\~\~Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР\~\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття\~\~Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати\~\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 року та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 року зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. На підставі ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 1223, 1261, 1262, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: partial