Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.06.2019 між сторонами було зареєстровано шлюб, який у подальшому, 17.03.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, розірвано. Під час перебування в шлюбі, 06.09.2022 подружжям був придбаний автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номер [NUMBER] , який зареєстрували на ім`я [PERSON] . Позивачці стало відомо, що відповідач за договором купівлі-продажу від 25.10.2022, відчужив автомобіль без її повідомлення та згоди. Зважаючи на те, що відповідач відчужив транспортний засіб, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, без згоди позивачки та не в інтересах сім`ї, а отримані кошти використав на свій власний розсуд, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 127260,00грн, витрати за отримання висновку про визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу в розмірі 4500,00грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу. 19.04.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, під головуванням судді Лісовської О.В., відкрито провадження по справі, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 20.07.2023 від адвоката Герасимовської Н.М., яка представляє інтереси відповідача [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначали, що позивачка не приймала участі у придбанні спірного автомобіля. Також відповідач не погоджується з твердженням позивачки, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Просить врахувати, що станом на 06.09.2022 у нього з позивачкою [PERSON] були фактично припинені шлюбні відносини, хоч вони і проживали разом до 20.11.2022. Зазначає, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а позивачка особистих коштів у придбання автомобіля не вкладала. Також у відзиві зазначають, що відповідач не погоджується з вартістю оцінки автомобіля, яка становить 254520,00грн та вважає її завищеною. 01.08.2023 від адвоката Величко Л.П., яка представляє інтереси позивачки [PERSON] , до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що спірний автомобіль купувався сторонами по справі разом. А оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відчужуючи спільний автомобіль відповідач не повідомив про це позивачку та не отримав на це її письмову згоду. У відповідь на відзив також зазначають, що для можливості визначення ринкової вартості, подібного за своїми технічними характеристиками, автомобіля, позивачка звернулась до суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до Звіту про визначення середньої ринкової вартості автомобіля, його середня ринкова вартість становить 254520,00грн. При цьому експерт, встановлював ринкову вартість автомобіля відповідно до Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». На підставі наведеного просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 12.10.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, під головування судді Лісовської О.В., по справі була призначена авто-товарознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На розгляд експертам поставлено питання: «Яка ринкова вартість транспортного засобу марки Volkswagen Transporter, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , 2002 року випуску, станом на дату проведення експертизи?». 08.12.2023 від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до суду надійшов Висновок експерта № СЕ-19/111-23/59032-АВ від 04.12.2023. Відповідно до Висновку, ринкова вартість транспортного засобу «Volkswagen Transporter», станом на дату проведення експертизи - 30.11.2023, становить 252080,00грн. 08.12.2023, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа за єдиним унікальним номером 754/4993/23, номер провадження 2/754/2973/23, передана судді Бабко В.В. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] 11.12.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, під головуванням судді Бабко В.В., справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частини автомобіля, прийняти до розгляду. 29.01.2024 від адвоката Величко Л.П., яка представляє інтереси позивачки [PERSON] , надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідачем жодним чином не доведено, що відчуження автомобіля відбулось зі згоди позивачки, а отримані від продажу автомобіля кошти були використані не в інтересах сім`ї. Таким чином позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля. [PERSON] в судове засідання призначене на 30.05.2024 не з`явилась. У судовому засіданні була присутня представниця позивачки, адвокатка Красюк А.В., яка позов підтримувала та просила задовольнити. Подала до суду письмові судові дебати. [PERSON] в судове засідання призначене на 30.05.2024 не з`явився. У судовому засідання була присутня представниця відповідача, адвокатка Герасимовська Н.М., яка просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Подала до суду письмові дебати по справі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 25.06.2019 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданий Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 1079. 06.09.2022 на ім`я [PERSON] було придбано та зареєстровано транспортний засіб Volkswagen Transporter, VIN-код [NUMBER] , 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується інформацію з Головного сервісного центу МВС. 25.10.2022 транспортний засіб Volkswagen Transporter, VIN-код [NUMBER] , 2002 року випуску, був перереєстрований на нового власника [PERSON] , за Договором купівлі-продажу № 5676/22/040087. Відповідно до Договору 5676/22/040087, ціна транспортного засобу Volkswagen Transporter, VIN-код [NUMBER] , 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за домовленістю сторін становила 10000,00грн. 17.03.2023 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі №754/1641/23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З рішення суду, вбачається, що сторони з 20.11.2022 почали проживати окремо. 20.07.2023 Постановою Київського апеляційного суду м. Києва, рішення Деснянського районного суду м. Києва 17.03.2023, залишено без змін. 10.04.2023 для визначення середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Transporter, реєстраційний номер [NUMBER] , суб`єктом оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » на замовлення [PERSON] було зроблено Звіт № 7152, відповідно до якого середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 254520,00грн. 01.09.2023 для визначення середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Transporter, реєстраційний номер [NUMBER] , суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Екмпертно-правова консалтингова компанія Юрекс», на замовлення адвоката Герасимовської Н.М., було зроблено Звіт № 301/23, відповідно до якого середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 202393,00грн. Згідно із Висновку експерта (судовий експерт Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, Швед Д.О. ) № СЕ-19/111-23/59032-АВ 04.12.2023, ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen Transporter, VIN-код [NUMBER] , 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на дату проведення експертизи - 30.11.2023, становить 252080,00грн. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed