Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ФОП [PERSON] , про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальних збитків, упущеної вигоди та моральної шкоди. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2023 року справу направлено за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2023 року справа надійшла у провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатової К.В. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку для усунення недоліків позову. 27 грудня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , відповідно до якої остання просить суд: - визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача (Біленької [PERSON] ) на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену відповідачем через соціальну мережу «Інстаграм» в особисті повідомлення підписникам позивача, починаючи з 21:00 години 03.10.2023 року до 20.00 години 4.10.2023 року, а саме: « [PERSON] шахрайка. Вона та її чоловік [PERSON] вчинили напад на наших співробітників, вкрали диван насильним методом, не розрахувавшись»; - зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом надсилання відповідних повідомлень усім кому вона їх надсилала, після набрання судовим рішенням в даній справі законної сили наступного тексту спростування: «з 21:00 години 03.10.2023 року до 20:00 години 04.10.2023 року я, ФОП [PERSON] , розповсюджувала через соціальну мережу «Інстаграм» в особисті повідомлення підписникам позивача недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , а саме те, що « [PERSON] - шахрайка. Вона та її чоловік [PERSON] вчинили напад на наших співробітників, вкрали диван насильним методом, не розрахувавшись» та зобов`язати надати позивачу підтвердження надсилання спростування; - стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 684000 гри. (шістсот вісімдесят чотири тисячі гривень 00 копійок); - стягнути з відповідача на користь позивача упущену вигоду в розмірі 240000 гри. (двісті сорок тисяч гривень 00 копійок); - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 200000 грн. (двісті тисяч гривень 00 копійок); - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу у розмірі 43687 грн. 20 коп. (сорок три тисячі шістсот вісімдесят сім гривень 20 копійок), а саме: 13687,20 грн. 00 коп. (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят сім гривень 20 копійок) - оплата судового збору, 30000 грн. 00 коп. (тридцять тисяч гривень 00 копійок) - витрати за правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 30 травня 2023 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено 9 (дев`ять) договорів про виготовлення меблів (диванів та ліжок), згідно замовлення позивача та авторського дизайну, на загальну суму 251120 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча сто двадцять гривень 00 копійок). Відповідно до п. 2.6 договорів позивачем здійснена передоплата за усі 9 (дев`ять) одиниць на загальну суму 87963 грн. (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят три гривні 00 копійок), підтвердженням чого є засвідчуючий підпис менеджера відповідача [PERSON] на кожному із 9 договорів. 30 травня 2023 року позивачем разом із менеджером відповідача [PERSON] узгоджений та затверджений графік виготовлення та доставки замовлених меблів. Відповідно до узгодженого графіка, Відповідач мала доставити м`які меблі по наступному графіку: 1.Договір про виготовлення меблів № 300502 від 30.05.2023 року диван вартістю 30500 грн., планова дата поставки 27.06.2023 року, фактична доставка відбулась - 03.07.2023 року;. 2.Договір про\~виготовлення меблів\~№ 300501 від 30.05.2023 року - ліжко вартістю 23890 грн., планова доставка 27.06.2023 року, фактична доставка відбулась - 15.08.2023 року. 3.Договір про\~виготовлення меблів\~№ 300503 від 30.05.2023 року - ліжко 24 890, грн., планова доставка 15.07.2023 року, фактична доставка відбулась не в повній комплектації: ліжко доставили 15.08.2023 року та узголів`я ліжка доставили - 03.10.2023 року. 4.Договір про\~виготовлення меблів\~№ 300504 від 30.05.2023 року - диван вартістю 27990 грн., планова доставка 15.07.2023 року, фактична доставка 03.10.2023 року. 5.Договір про\~виготовлення меблів\~№ 300506 від 30.05.2023 року - диван 24890 грн., планова доставка 30.07.2023 року, фактичної доставки - не відбулося. 6.Договір про\~виготовлення меблів\~№ 300505 від 30.05.2023 року - ліжко 26 890 грн., планова доставка 30.07.2023 року, фактичної доставки - не відбулося. 7.Договір про виготовлення меблів № 300509 від 30.05.2023 року - диван 42890 гри., планова доставка 10.08.2023 року, фактичної доставки - не відбулося. 8.Договір про виготовлення меблів № 300507 від 30.05.2023 року - ліжко 22090 гри., планова доставка 10.08.2023 року, фактичної доставки - не відбулося. 9.Договір про виготовлення меблів № 300508 від 30.05.2023 року - ліжко 27090 гри., планова доставка 10.08.2023 року, фактичної доставки - не відбулося. Позивач звертає увагу, що відповідач частково виконала свої договірні зобов`язання доставивши всього 4 (чотири) одиниці замовлених меблів з 9 (дев`яти), крім того жодна з доставлених позицій не доставлена вчасно в узгоджені сторонами строки - тим самим зобов`язання були виконані з суттєвими порушеннями строків. Крім того, згідно зі свідчень начальника виробництва відповідача Сергія п`ять інших позицій, які не поставлені - взагалі не були прийняті в роботу і жодні робочі процеси по ним не виконувались, хоча передоплата за їх виготовлення внесена позивачем в повному обсязі в день підписання договорів - 30.05.2023 року. У зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, зарекомендувала себе як недобросовісний виконавець та порушувала умови укладених з останньою договорів, щодо процесу узгодження і виготовлення меблів, та саме: порушила узгоджені обома сторонами графіки виготовлення та доставки меблів - позивачем прийнято рішення здійснювати подальші розрахунки за меблі виключно на умовах передбачених п. 2.6 договору, лише після фактичного виконання та отримання замовленого виробу шляхом перерахування коштів протягом 3-х робочих днів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі рахунку на оплату. 03 жовтня 2023 року о 13 годині 40 хвилин за адресою: [ADDRESS] , двома чоловіками, які представились водіями відповідача здійснено доставку позивачу, дивану по договору № 300504 від 30.05.2023 року, про що попереджено позивача за одну годину до фактичної доставки. Вказаний диван розвантажували знайомі позивача - [PERSON] та [PERSON] разом з чоловіком позивача [PERSON] , який потім підписав від імені останньої акт приймання-передачі даного дивану, оплатив водіям вартість доставки та чітко висловив позицію [PERSON] як і водіям, так і представнику логістичного відділу відповідача Анастасії і попередив останніх про те, що оплата буде здійснюватися виключно згідно з умовами договору протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення на розрахунковий рахунок Виконавця на підставі рахунку на оплату. А оскільки повідомлення про доставку вони зробили фактично у день доставки - то строк починався з наступного дня. Негативно сприйнявши\~позицію позивача,\~не чекаючи\~3-х\~робочих днів\~відповідач викликала\~поліцію,\~яка приїхала\~менше ніж\~через годину\~після від`їзду\~водіїв відповідача,\~за викликом\~ [PERSON] ,\~яка приїхала\~вже після\~приїзду поліції\~і представилася\~родичкою відповідача,\~після чого\~вимагала від\~чоловіка позивача\~оплатити залишкову\~вартість дивану\~готівкою.\~Позивач зазначає,\~що [PERSON] \~почала голосно\~та публічно\~кричати в\~публічному місці\~(на\~вулиці),\~звинувачуючи позивача\~та чоловіка\~останньої в\~протиправних діях. Надалі, [PERSON] написала заяву про вчинення позивачем та її чоловіком кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Позивач акцентує увагу, що жодної фізичної сили або насильницьких дій до водіїв відповідача ані вона, ані її чоловік не застосовували. Надалі, відповідач відмовилась від виконання договірних зобов`язань по виготовленню 5 (п`яти) одиниць меблів, отримавши за них передоплату відповідно до договору, написала на позивача заяву в поліцію про вчинення позивачем шахрайський дій, не чекаючи 3-х робочих днів та не виставивши рахунок на оплату. Після чого, відповідач, починаючи з 03.10.2023 року з 21:00 години до 04.10.2023 року 20:00 години розповсюджувала інформацію про позивача в соціальних мережах (через «Інстаграм») підписникам [PERSON] в особистих повідомленнях з використанням моєї особистої конфіденційної інформації та без попереднього дозволу позивача (письмової згоди на використання, передачу та розповсюдження персональних даних та конфіденційної інформації позивач не давала), крім того умовами укладених договорів надання такого дозволу також не було передбачено та права на їх використання не зазначені в договорах, а саме: «Білецька Інна шахрайка. Вона та її чоловік [PERSON] вчинили напад на наших співробітників, вкрали диван насильним методом, не розрахувавшись». Позивач вказує, що будь-яка інформація щодо її персональних даних, первинної бухгалтерської документації, розрахунків, банківських операцій, родинні стосунки, партнерських та/або клієнтських взаєморозрахунків, авторські дизайнерські проекти позивача, які відповідач могла дізнатись в результаті співпраці є конфіденційною інформацією і є особистою приватною власністю останньої, яку без дозволу інша особа не має права незаконно збирати, зберігати, використовувати та поширювати, а, тим паче, незаконно змінювати таку інформацію та викривляти дійсні обставини моїх особистих справ та приватного життя. [PERSON] вказує, що своїми діями відповідач цілеспрямовано завдала їй моральних та психологічних страждань, відчуття постійної тривоги та депресивний стан думок, позбавивши можливості нормально спати, в результаті чого, через тиждень, даний стан мав наслідком для позивача у вигляді нервового зриву, в результаті чого позивач звернулася за допомогою лікаря-психотерапевта, почала приймати медичні препарати. Зазначене вище є підставою [PERSON] для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 08 січня 2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 28 лютого 2024 року відповідач за допомогою електронного сервісу «Електронний суд» направила відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що між сторонами виник спір щодо договірних відносин згідно вимог позивача щодо порушення умов договорів № 300502, 300501, 300503 та 300503 датовані 30.05.2023 року відповідач визнає, що вказані договори укладені між сторонами, але не були виконані у повному обсязі позивачем. Так, згідно п. 1.1. даних договорів відповідач зобов`язується виконати на замовлення позивача роботу із виготовлення ліжка з усіма складовими та фурнітурою із власного матеріалу та власними засобами, а позивач зобов`язується прийняти товар та оплатити виконану роботу. За усною домовленістю між сторонами погоджено оплата у безготівковій формі на банківський рахунок відповідача у день поставки товару. Додатково до договорів узгоджені технічні завдання на вироби зі зазначенням розмірів та істотних умов. Товар поставлено у три етапи: 03.07.2023 року, 15.08.2023 року та 01.09.2023 року, про що складено власноруч написані розписки та акти прийому-передачі. У акті прийому передачі дивану від 03.07.23 року позивач власноруч написала, що диван на суму 18300 грн отримала, зауважень немає, але не оплатила оскільки чекатиме доставку по іншому замовленню. Сторони погодились, що оплата буде здійснена під час наступної поставки, оскільки позивач немає коштів на рахунку. Під час наступної поставки 15.08.23 року позивач отримав 2 ліжка і два матраци, зауважень немає, але відмовилась знову оплатити, оскільки немає коштів на рахунку та чекатиме 4 доставки товару. Позивач визнав заборгованість у розмірі 16723 грн [NUMBER] грн перед відповідачем власноруч. Додатково відповідач зробив фотофіксацію поставленого товару. Наступна поставка відбулась 01.09.2023 року, про що складено акт приймання-передачі майна, яким позивач засвідчила отримання дивану і відсутність зауважень до Відповідача. Але під час останньої четвертої доставки товару, які сторони погодили на 03.10.23 року, [PERSON] отримала товар та відмовилась від оплати всіх поставлених партій товару за договорами, змусила кур`єрів покинути її приміщення без підписаних актів прийому-передачі товару, що засвідчується повідомленням позивача від 06.10.23 року, у якому позивач підтверджує факт поставки товару на 03.10.23 року та обіцяє оплатити на безготівковий рахунок відповідача. Після цього оплати за поставлений товар не було здійснено. У день останньої поставки товару 03.10.23 року представник відповідача, який здійснював доставку товару, викликав наряд поліції та написав заяву про вчинення кримінального правопорушення 03.10.2023 року за фактом грабежу зі сторони [PERSON] , згідно якої [PERSON] та невідомий чоловік, який представився її чоловіком, забрали товар насильницьким шляхом із застосуванням фізичної сили та вивели кур`єра. Наразі кримінальне провадження триває і ведеться розслідування. Відповідач надала суду копії договорів по справі, а саме: екземпляри договорів відповідача №\~300502, 300501, 300503 та 300503 датовані 30.05.2023 року, які підписані сторонами, та звертає увагу, що на копіях цих же договорів, які надає позивач невідома особа зробила наступні надписи ручкою: - «30.05.23 року [PERSON] отримав 7167 грн»; - «30.05.23 року [PERSON] отримав 7467 грн»; - «30.05.23 року [PERSON] отримав 8067 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 6627 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 6627 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 12200 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 11196 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 9956 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 6627 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 8127 грн»; - « 30.05.23 року [PERSON] отримав 17156 грн». Відповідач зазначає\~що вказані\~надписи зроблені\~тільки на\~екземплярах договорів\~позивача,\~які подані\~до суду,\~невстановленою особою\~аналогічною ручкою\~та почерком,\~яким і\~засвідчені кожна\~сторінка матеріалів\~справи «Згідно\~з оригіналом\~вірно»,\~тобто позивач\~самостійно дописала\~вказані суми.\~Адже факту\~оплати з\~боку позивача\~не було\~ні готівкою,\~ні на\~банківський рахунок.\~Відповідач також\~заперечує проти\~доказів по\~справі,\~оскільки вказані\~роздруківки,\~скріншоти та\~їх зміст\~невідомий Відповідачеві\~та неможливо\~встановити з\~них фактичні\~обставини справи.\~Відповідач жодних\~переписок з\~позивачем не\~вела.\~Позивач надає\~копії договорів\~та додатків\~між невідомою\~особою ФОП\~ [PERSON] \~та наступними\~особами:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~Вказані особи\~та договори\~відповідачеві невідомі,\~Відповідачем не підписувались, відношення до справи не мають, і не дають можливості встановити фактичні обставини справи. Крім того, дані документи не підписувались також і самим позивачем, не мають жодного відношення до предмету спору, тому не є належними доказами по справі, тому вказані суми не підлягають задоволенню до відшкодування. Крім того, відповідач вказує, що позивач надає договір та додатки, укладені позивачем з ТОВ «Юридична компанія «ОЛ ІНКЛЮЗІВ». У відповідності п. 4.1 до вказаного договору № 10/10/23-1 про надання юридичних послуг зазначається, що оплата послуг здійснюється шляхом перерахування на розрахунковий рахунок. Наданий документ «Квитанція про оплату послуг №10/10/2023-2» від 10.10.23 року не є належним доказом, який підтверджує факт безготівкової оплати за юридичні послуги та не відповідаю вимогам п. 1 розд. ІІ Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 року № 13 із змінами та доповненнями, оскільки фіскальний касовий чек на товари (послуги) (фіскальний чек) розрахунковий документ/електронний розрахунковий документ, створений у паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ), реєстратором розрахункових операцій (РРО) або програмним РРО (ПРРО) при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги). Тому факту оплати не здійснено, і вказані послуги не були понесені позивачем і не повинні відшкодовуватись у судовому порядку. ФОП [PERSON] вказує, що позивач просить суд стягнути з відповідача 200000 грн. моральної шкоди без надання доказів на підтвердження цієї суми та отриманої моральної шкоди. 19 березня 2024 року засобами поштового зв`язку позивач надала відповідь на відзив, в якому заперечила викладі відповідач у відзиві факти, позов підтримала, просила задовольнити. Сторони, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно та належним чином, до суду не прибули, причини неявки суду не повідомили. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що учасник судової справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі наявні достатньо даних про права і взаємовідносини сторін, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. 30 травня 2023 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено 9 (дев`ять) договорів про виготовлення меблів (диванів та ліжок), згідно замовлення позивача та авторського дизайну, на загальну суму 251120 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча сто двадцять гривень 00 копійок). Відповідно до п. 2.6 договорів позивачем здійснена передоплата за усі 9 (дев`ять) одиниць на загальну суму 87963 грн. (вісімдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят три гривні 00 копійок), підтвердженням чого є засвідчуючий підпис менеджера відповідача [PERSON] на кожному із 9 договорів. 30 травня 2023 року позивачем разом із менеджером відповідача [PERSON] узгоджений та затверджений графік виготовлення та доставки замовлених меблів. Враховуючи наведене вище, враховуючи неоспрюваність вказаного сторонами, суд вбачає наявність між сторонами договірних цивільно-правових (комерційних) відносин. Надалі, у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, зарекомендувала себе як недобросовісний виконавець та порушувала умови укладених з останньою договорів, щодо процесу узгодження і виготовлення меблів, та саме: узгоджені обома сторонами графіки виготовлення та доставки меблів - позивачем прийнято рішення здійснювати подальші розрахунки за меблі виключно на умовах передбачених п. 2.6 договору, лише після фактичного виконання та отримання замовленого виробу шляхом перерахування коштів протягом 3-х робочих днів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі рахунку на оплату. 03 жовтня 2023 року о 13 годині 40 хвилин за адресою: [ADDRESS] , двома чоловіками, які представились водіями відповідача здійснено доставку позивачу, дивану по договору № 300504 від 30.05.2023 року, про що попереджено позивача за одну годину до фактичної доставки. Вказані меблі (диван) розвантажували знайомі позивача - [PERSON] та [PERSON] разом з чоловіком позивача [PERSON] , який потім підписав від імені останньої акт приймання-передачі даного дивану, оплатив водіям вартість доставки та чітко висловив позицію [PERSON] як і водіям, так і представнику логістичного відділу відповідача Анастасії і попередив останніх про те, що оплата буде здійснюватися виключно згідно з умовами договору протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення на розрахунковий рахунок Виконавця на підставі рахунку на оплату. А оскільки повідомлення про доставку виконавці зробили фактично у день доставки - то строк починався з наступного дня. Негативно сприйнявши позицію позивача, не чекаючи 3-х робочих днів відповідач викликала поліцію, після чого вимагала від чоловіка позивача оплатити залишкову вартість дивану готівкою. Після чого, відповідач, починаючи з 03.10.2023 року з 21:00 години до 04.10.2023 року 20:00 години розповсюджувала інформацію про позивача в соціальних мережах (соціальна мережа «Інстаграм») підписникам [PERSON] в особистих повідомленнях з використанням особистої конфіденційної інформації позивача та без попереднього дозволу останньої (письмової згоди на використання, передачу та розповсюдження персональних даних та конфіденційної інформації позивач не давала), крім того умовами укладених договорів надання такого дозволу також не передбачено та права на їх використання не зазначені в договорах, а саме: «Білецька Інна шахрайка. Вона та її чоловік [PERSON] вчинили напад на наших співробітників, вкрали диван насильним методом, не розрахувавшись». Позивач вказує, що будь-яка інформація щодо її персональних даних, первинної бухгалтерської документації, розрахунків, банківських операцій, родинні стосунки, партнерських та/або клієнтських взаєморозрахунків, авторські дизайнерські проекти позивача, які відповідач могла дізнатись в результаті співпраці є конфіденційною інформацією і є особистою приватною власністю останньої, яку без дозволу інша особа не має права незаконно збирати, зберігати, використовувати та поширювати, а, тим паче, незаконно змінювати таку інформацію та викривляти дійсні обставини моїх особистих справ та приватного життя. [PERSON] акцентує увагу, що своїми діями відповідач цілеспрямовано завдала їй моральних та психологічних страждань, відчуття постійної тривоги та депресивний стан думок, позбавивши можливості нормально спати, в результаті чого, через тиждень, даний стан мав наслідком для позивача у вигляді нервового зриву, в результаті чого позивач звернулася за допомогою лікаря-психотерапевта, почала приймати медичні препарати. Позивач проводить прямий причинно-наслідковий зв`язок (кореляцію) між розміщенням відповідачем зазначеного вище відеоролику та власних збитків, у вигляді прямої шкоди та упущеної вигоди. Суд ставить під сумнів зазначену вище тезу, та доводить до відома сторін межу між порушенням ділової репутації, здійсненим навмисно або випадково (без прямого умислу на таке порушення), та у свободі окремого індивідууму на особисту думку з конкретного (окремого) питання. Положеннями статті\~32\~Конституції України\~визначено,\~що кожному\~гарантується судовий\~захист права\~спростовувати недостовірну\~інформацію про\~себе і\~членів своєї\~сім`ї\~та права\~вимагати вилучення\~будь-якої\~інформації,\~а також\~право на\~відшкодування матеріальної\~і моральної\~шкоди,\~завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування». Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року). ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року). Приводом порушення [PERSON] питання про захист честі, гідності та ділової репутації є розміщення відповідачем в соціальній мережі «Інстаграм» відеоролику, а також електронне листування в вказаній соціальній мережі. Суд акцентує увагу, що відповідно до загальногдоступної інформації «Інстаграм»\~(«Instagram»)\~ соціальна мережа, що базується на обміні світлинами, дозволяє користувачам робити світлини, застосовувати до них фільтри, а також поширювати їх через свій сервіс і низку інших соціальних мереж. Належить компанії\~Meta Platforms. Є одним із найпопулярніших сервісів у мистецтві\~айфонографії. Світлини у Інстаграмі мають квадратну форму як в камерах\~Kodak\~Instamatic іPolaroid. Тоді як більшість мобільних фоторедакторів використовує співвідношення сторін 3:2. Застосунок сумісний зі специфікацією\~IPhone,\~IPad\~і\~IPod\~на\~IOS\~4,0 і вище, а також зі смартфонами на\~Android\~4, 2, 2 і вище з підтримкою OpenGL ES 2, а також доступний для смартфонів, на яких встановлена\~Windows Phone 8\~(8.1). Поширюється через\~App Store,\~Google Play, Windows\~Marketplace відповідно. Застосунок (соціальна мережа) є загальнодоступним, не потребує спеціального дозволу, або спеціальних знань у використанні. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судженняне підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи». Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, с висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі статтею 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації. Згідно статті 200 ЦК України та статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою статті 47-1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної особистості, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд враховує положення частини першої статті 34 Конституції України та частини першої статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пункту 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статі 19 (Lingens v. Austria, рішення від 08 липня 1986). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalemv.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїїн проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. Згідно з пунктами 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі Чинне національне законодавство не містить легального визначення понять «гідності», «честі» чи «ділової репутації», оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При цьому, поширена інформація, яку позивач вважає відносно себе недостовірною, носить виключно оціночний суб`єктивний критичний характер, а така критика дій та поведінки особи зроблена в допустимих межах. Крім того позивач просить спростувати всю публікацію, яка також містить інформацію відносно інших осіб. На підставі належним чином оцінених наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку\~про відмову у задоволенні позовних вимог в частині захисту честі, гідності та ділової репутації оскільки поширені\~висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, що виключає можливість визнання їх недостовірними. При цьому чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Зазначене вказує на те, що ця інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Щодо позовних вимог в частині стягнення шкоди у формі упущеної вигоди та стягнення процесуальних витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями статті 509 ЦК України закріплено зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд акцентує увагу, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Враховуючи зазачене вище, вбачаючи, що позовні вимоги про стягнення шкоди за своєю правовою природою є похідними від вимог про захист ділової репутації позивача, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди у формі упущеної вигоди шкоди, моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено порушень прав, які б підлягали захисту та були б підставою для виникнення грошових (майнових) зобов`язань. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed