Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та стягнення з відповідачів аліментів на утримання неповнолітньої дитини, на особовий рахунок дитини, у розмірі 25% доходу кожного з батьків, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Родина проживає за адресою: [ADDRESS] в антисанітарних умовах. Батьки ніде не працюють, помічені у стосунках з асоціальними особами, зловживають алкогольними напоями та психотропними речовинами, неналежно виконують свої обов`язки, не приділяють дитині уваги, не забезпечують належним медичним доглядом, не створюють належних умов приживання, у дитині відсутнє окреме спальне місце, відсутня чиста білизна. Під час неодноразових виходів за місцем проживання родини було встановлено, що в помешканні безлад, розкидані речі, брудно, повсюди мотлох та сміття, відсутні продукти харчування. Дитина народилась передчасно, має проблеми зі здоров`ям, тому потребує постійного нагляду медиків, проте батьки ігнорують потреби дитини, не приділяють належній уваги її здоров`ю, не уклали декларацію з дитячим лікарем. З батьками неодноразово проводились психолого-педагогічні бесіди щодо відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, особливостей розвитку дитини, необхідність ведення здорового способу життя, роз`яснені наслідки вживання наркотичних речовин. Мати дитини не заперечує вживання нею наркотичних засобів. За інформацією сусідів, за місцем проживання відповідачів збираються особи, які вживають та розповсюджують наркотичні засоби. Спосіб та умови життя відповідачів становить небезпеку для життя та здоров`я дитини. На засіданні виконкому Миколаївської міської ради було винесено питання про негайне відібрання дитини у батьків та дитина була вилучена у батьків та передана до КНП ММР «МДЛ№2№. Ухвалою від 13.04.2023 прийнято до провадження та відкрите провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 02.06.2023 витребувані докази. 26.07.2023 до суду надійшла копія актовий записи про народження [PERSON] 10.08.2023 представником позивач подана заява про долучення доказів. Ухвалою від 20.09.2023 здійснено перехід у справі від спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30.01.2023 і 10.04.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиян Ю.М. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та відповідача. Ухвалою від 30.01.2024 закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. 29.05.2024 представник позивача подала до суд заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Також зазначила, що протягом 2024 року ні відповідачі, ні їхні родичі до служби у справах дітей не зверталися, долею дитини не цікавились, на теперішній час дитина перебуває на тимчасовому влаштуванні та на утриманні громадян України в с. Велятино Хустського району Закарпатської області, які бажають і надалі опікуватися дитиною. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином на адресу реєстрації та проживання, причини неявки суду не повідомили, відзиву та заяви про розгляд справи за їхньою відсутності не надали. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явилась та позивач проти такого вирішення справи не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 6 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом встановлено, що відповідачі проживали разом без реєстрації шлюбу та у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією актового запису про народження №26 від 17.02.2023, виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де батьками вказані - батьком - [PERSON] , [INFO] , матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Відповідачі разом із дитиною проживали за адресою: [ADDRESS] в антисанітарних умовах. Батьки ніде не працюють, помічені у стосунках з асоціальними особами, зловживають алкогольними напоями та психотропними речовинами, неналежно виконують свої обов`язки, не приділяють дитині уваги, не забезпечують належним медичним доглядом, не створюють належних умов приживання, у дитині відсутнє окреме спальне місце, відсутня чиста білизна. Під час неодноразових виходів за місцем проживання родини було встановлено, що в помешканні безлад, розкидані речі, брудно, повсюди мотлох та сміття, відсутні продукти харчування. Дитина народилась передчасно, має проблеми зі здоров`ям, тому потребує постійного нагляду медиків, проте батьки ігнорують потреби дитини, не приділяють належній уваги її здоров`ю, не уклали декларацію з дитячим лікарем. З батьками неодноразово проводились психолого-педагогічні бесіди щодо відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, особливостей розвитку дитини, необхідність ведення здорового способу життя, роз`яснені наслідки вживання наркотичних речовин. Мати дитини не заперечує вживання нею наркотичних засобів. За інформацією сусідів, за місцем проживання відповідачів збираються особи, які вживають та розповсюджують наркотичні засоби. Спосіб та умови життя відповідачів становить небезпеку для життя та здоров`я дитини. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини сім`ю малолітнього [PERSON] взято під соціальний супровід Миколаївського міського центру соціальних служб , проте батьки дитини Центр не відвідували, на дзвінки не відповідали, за місцем проживання були відсутні. В подальшому [PERSON] батьки передами на виховання його бабусі [PERSON] , яка в подальшому повідомила, що дитину передала матері [PERSON] та які проживають разом із батьком дитини по [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються наданими доказами: актом №29 від 28.02.2023 обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , листом директора Миколаївського міського центру соціальних служб Гончарук В.Б. на ім`я начальника служби у справах дітей Миколаївської міської ради та начальника служби у справах дітей адміністрації Заводського району від 11.07.2023, листами директора Миколаївського міського центру соціальних служб Гончарук В.Б. про надання інформації на ім`я начальника служби у справах дітей Миколаївської міської ради та начальник служби у справах дітей адміністрації Заводського району від 11.07.2023. [PERSON] вживає психотропні засоби, що підтверджується випискою №623 від 21.03.2023 КПН «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» МОР, згідно якого перебуває у стані гострої інтоксикації унаслідок вживання фенілетиламінів (солі). На засіданні виконкому Миколаївської міської ради від 29.03.2023 було винесено рішення за №182 про негайне відібрання дитини [PERSON] , 16.11.2022 у батьків та дитина була вилучена у батьків та передана до КНП ММР «МДЛ№2» для проведення медичного обстеження. 12.04.2023 [PERSON] на ім`я начальника служби у справах дітей адміністрації Заводського району подала заяву-пояснення в якій зазначила, що не може забрати в свою сім`ю сина її дочки [PERSON] , через сімейні обставин та повідомлена, що дитину переведуть до будинку дитини. Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.08.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, постанова набрала законної сили. Відповідач [PERSON] надав до суду довідку №836/8586 від 07.05.2023, що з 26.04.2023 перебуває на військової службі. Наказом начальника служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 12.05.2023 за №48, [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в родину [PERSON] і [PERSON] , які проживають у с. Велятино Хустського району Закарпатської області. Викладені обставини свідчать про свідоме ухилення відповідачів від виховання та утримання свого малолітнього сина та небажання виконувати свої батьківські обов`язки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі, тривалий час свідомо не піклуються про свого малолітнього сина, не забезпечують його фізичний та духовний розвиток, не стежить за його здоров`ям, не спілкуються з дитиною, не виявляють інтересу до його внутрішнього світу та не виявив бажання забрати дитину свої сім`ї, після того, як дитину було відібрано у батьків, тобто фактично самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків, тому, в інтересах дитини, існують правові підстави для задоволення позовних вимог і позбавлення [PERSON] і [PERSON] батьківських прав відносно їхнього сина [PERSON] . Також суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. ст. 180-182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На виконання цього обов`язку за рішенням суду можуть стягуватися аліменти, розмір яких визначається з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявності у останнього інших утриманців та інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням викладеного та виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд вважає за можливе стягнути з кожного відповідача на особовий рахунок дитини аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачі є особами працездатного віку, тому мають об`єктивну можливість виплачувати аліменти, доказів матеріального стану, наявності інших утриманців суду не надано, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів щомісячно аліментів у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.04.2023 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки вважає такий розмір аліментів розумним, який не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам сторін та неповнолітньої дитини. У відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий зборі у розмірі по 1073,60 грн. з кожного. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved