Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

02 квітня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно якої позивач просить суд: Встановити факт виховання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] з вересня 2018 року по грудень 2023 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що встановлення виховання дітей батьком необхідне для визнання судового наказу від 03 жовтня 2018 року у справі № 357/10738/18 таким, що не підлягає виконанню. Вказаним судовим рішенням з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей при тому, що діти і так перебували на постійному утриманні батька. 16 грудня 2005 року між сторонами укладено шлюб, у якому [INFO] народився син [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . В період шлюбу сторони 25 липня 2012 року придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , будинок 34.03 жовтня 20218 року Білоцерківським міськрайонним судом ухвалено судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1\\3 частик з усіх видів доходу (заробітку) на утримання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] ,В 11 січня 2023 року відділом державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області відкрито виконавче провадження за даним судовим наказом. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06 березня 2023 року розірвано шлюб між сторонами. Протягом всього періоду шлюбу сторони проживали однією сім`єю з дітьми. Позивач активно приймає участь вихованні дітей, забезпечує їх фінансово, належним чином здійснює свої батьківські обов`язки. Згідно шкільної характеристики батько допомагав з ремонтом класної кімнати, ремонтував шкільні меблі та приладдя. Батько укладав угоду про надання сину освітніх послуг у Білоцерківському гуманітарно-педагогічному фаховому коледжі.. Згідно довідки ОСББ\~ «Славіна 34» сторони були зареєстровані та фактично проживали за адресою реєстрації до 2022 року в будинку по [ADDRESS] . Позивач сплачував кошти за комунальні послуги у даній квартирі. Вказане підтверджує факт того, що позивач з вересня 2018 року до грудня 2023 року приймав активну участь у вихованні дітей, забезпечував їх фінансово, тому судовий наказ Білоцерківського міськрайонного суду київської області від 03 жовтня 2018 року є безпідставним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Орєхову О.І. Ухвалою судді [PERSON] від 04 квітня 2024 року задоволено заяву про самовідвід останнього і справу 10 квітня 2024 року передано на розгляд судді Бебешко М.М. 11 квітня 2024 року судом отримано відомості щодо реєстрації місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 09 травня 2024 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей Білоцерківського міськрайонного суду Київської області подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 09 травня 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача адвоката Любченко Н.Ю. про відкладення судового засідання для надання можливості підготовки до участі у справі. За клопотанням представника відповідача, підготовче засідання у справі, призначене на 09 травня 2024 року, судом відкладено та повторно призначено на 07 червня 2024 року. 06 червня 2024 року на адресу суду від представника третьої особи надійшов лист про розгляд справи за його відсутності та неможливість подати висновок щодо розв`язання спору, так як батьки та діти проживають закордоном Протокольної ухвалою суду від 07 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 07 червня 2024 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю нормами матеріального та процесуального права. Додатково пояснила, позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав так як виховання дітей не свідчить про їх матеріальне забезпечення. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 16 грудня 2005 року сторонами укладено шлюб. Сторони та їх діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Головою ОСББ «Славіна 34» 27 березня 2023 року видано довідку про те, що протягом 2018 року [PERSON] фактично проживав і знаходився у квартирі [ADDRESS] . Мешканці квартири тимчасово виїхали з неї у 2022 року після початку військової агресії РФ проти України. Вказану квартиру сторони придбали 25 липня 2012 року. 03 серпня 2021 року між позивачем та комунальним закладом Київської обласної ради «Білоцерківський гуманітарно-педагогічний фаховий коледж» було укладено договори про надання освітніх послуг та про надання платної освітньої послуги для підготовки [PERSON] . За шкільною характеристикою, виданою ліцеєм-гімназією № 16 Білоцерківської міської ради, [PERSON] начався з 1 по 8 клас. Батьки приділяли належну увагу вихованню сина, турбувалися про його навчання і дисципліну, регулярно відвідували батьківські зборі. Батько допомагав з ремонтом класної кімнати та ремонтував шкільні меблі і приладдя. З вересня 2020 року до лютого 2022 року [PERSON] , згідно довідки громадської організація «Білоцерківська федерація баскетболу», займався баскетболом у баскетбольному клубі « [INFO] ». [PERSON] допомагав та возив [PERSON] та одноклубників на змагання на власному автомобілі, підвозив Назара до збору команди та оплачував тренування. 03 жовтня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ, яким стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1\\3 частки з усіх видів доходу (заробітку), з 14 вересня 2018 року та до досягнення дітьми повноліття [INFO] відділом державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області відкрито виконавче провадження № 70671904 на підставі виданого судового наказу. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 06 березня 2023 року розірвано шлюб між сторонами. Позивачем долучено до матеріалів справи квитанції про сплату комунальних послуг за адресою місця реєстрації, кредитної заборгованості, та чеки про переказ коштів [PERSON] : від 21.06.2021 в сумі 200,00 грн.; від 19.02.2022 в сумі 2000,00 грн., від 22.02.2022 в сумі 400,,00 грн.; копії фотографій з соціальних мереж за період часу з 06 травня 2018 року до 27 червня 2022 року; виписки по двох карткових рахунках, один з яких належить [PERSON] , який зі слів, представника позивача, є батьком позивача. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно з вимогами п.п.1, 2 ст. 9 Конвенції з прав дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради № 789-XII від 27.02.91\,\~ - держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з вимогами статті 160 Сімейного кодексу України - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до вимог статті 161 Сімейного кодексу України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з вимогами статті 179 Сімейного кодексу України - аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог статті 180 Сімейного кодексу (СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України) . Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення. Згідно з вимогами статті 192 Сімейного кодексу України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з вимогами ч.1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Разом з цим, суд, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. \~ Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18 сформульовано висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даній справі, позивач звернувся з позовом до відповідача про встановлення факту виховання дітей батьком з вересня 2018 року грудня 2023 року з метою визнання судового наказу від 03 жовтня 2018 року про сплату аліментів на утримання дітей таким, що не підлягає до виконання. Позовні вимоги не обґрунтовано належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що позивач за період з вересня 2018 року по грудень 2023 року матеріально забезпечував своїх малолітніх дітей, що б слугувало підставою для визнання в подальшому судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає до виконання. Встановлення факту виховання дітей позивачем є неефективним способом захисту прав останнього, так як не призведе до відновлення його порушених прав та законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. п. 4 і 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянутий за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу. Частиною 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Виходячи з наведених норм чинного законодавства, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом. Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто, об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто, випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення. При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте СК України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним. За таких обставин, суд дійшов висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ч.6 ст. 141 ЦПК України. Приймаючи до уваги те, що судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач, відповідно до пенсійного посвідчення, є особою з інвалідністю другої груп, суд вважає, що судові витрати у справі по сплаті судового збору, мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed