Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) „КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" про визнання дій, такими, що порушують права споживача, зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначено, що позивач проживає та є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Послуги з централізованого постачання гарячої води надає відповідач. Оскільки квартира має двох співвласників, то співвласники добровільно розподілили особові рахунки на комунальні послуги у відповідача. Так, позивачу належить особовий рахунок № [NUMBER] з лічильником гарячої води № 432228, що встановлений у ванній та душовій кімнаті. Власниця іншої половини квартири має особовий рахунок № [NUMBER] з лічильником гарячої води № 055359, що встановлений у кухні. Оскільки власниця особового рахунку № [NUMBER] по теперішній час перебуває в евакуації за кордоном, то позивач вказує, що користується гарячою водою та оплачує рахунки за спожиту гарячу воду по обом особовим рахункам: № [NUMBER] та № [NUMBER] . При цьому, не дивлячись на те, що особові рахунки були розподілені, а позивач повністю сплачує рахунки за спожиту гарячу воду, по обом особовим рахункам, відповідач самовільно добавив до його особового рахунку № [NUMBER] , лічильник гарячої води № 055359 , який відноситься до особового рахунку № [NUMBER] . Також, відповідач, самовільно добавив до особового рахунку № [NUMBER] , лічильник гарячої води № 432228 , який відноситься до особового рахунку № [NUMBER] , що належить позивачу. Тим самим, відповідач порушує чинне законодавство, добавивши по одному лічильнику гарячої води в особові рахунки. А тому, на особовому рахунку № [NUMBER] позивача, записані два лічильники гарячої води: № 432228 та № 055359 , по показникам яких він має сплачувати за спожиту гарячу воду. Крім того, в особовому рахунку № [NUMBER] , записані ті ж самі два лічильники гарячої води: № 432228 та № 055359 по показникам яких має бути сплачено за спожиту гарячу воду. Таким чином, відповідач стягує подвійну плату за спожиту гарячу воду: один раз по особовому рахунку № [NUMBER] , другий раз -по особовому рахунку № [NUMBER] , з тими ж самими лічильниками гарячої води. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повідомити, на підставі якого нормативного акту добавлено в особовий рахунок позивача, лічильник гарячої води № 055359 іншого співвласника частини квартири та просив видалити сторонній лічильник гарячої води № 055359 з його особового рахунку № [NUMBER] , однак відповіді на свої звернення не отримав. Позивач вважає дії відповідача незаконними та просить суд визнати дії КП «Київтеплоенерго», щодо внесення до особового рахунку № [NUMBER] , лічильника гарячої води № 055359 , який відноситься до особового рахунку № [NUMBER] , такими, що порушують права позивача, як споживача тазобов`язати відповідача видалити з особового рахунку № [NUMBER] , що належить [PERSON] , лічильник гарячої води № 055359 , що відноситься до особового рахунку № [NUMBER] , в зв`язку з чим і звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] та є споживачем житлово-комунальних послуг, в тому числі з централізованого постачання гарячої води. Судом також встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] та особового рахунку № [NUMBER] з лічильником гарячої води № 432228, що встановлений у ванній та душовій кімнаті. Власником іншої 1/2 частини квартири є [PERSON] та має особовий рахунок № [NUMBER] з лічильником гарячої води № 055359, що встановлений у кухні. Як вказує позивач, [PERSON] , власник особового рахунку № [NUMBER] перебуває в евакуації за кордоном, а відтак [PERSON] користується гарячою водою та оплачує рахунки за спожиту гарячу воду по обом особовим рахункам: № [NUMBER] та № [NUMBER] . При цьому, не дивлячись на те, що особові рахунки були розподілені, а позивач повністю сплачує рахунки за спожиту гарячу воду, по обом особовим рахункам, відповідач самовільно добавив до його особового рахунку № [NUMBER] , лічильник гарячої води № 055359 , який відноситься до особового рахунку № [NUMBER] [PERSON] . Також, як вказує [PERSON] , відповідач самовільно добавив до особового рахунку № [NUMBER] , лічильник гарячої води № 432228 , який відноситься до особового рахунку № [NUMBER] , що належить позивачу. Тим самим, відповідач порушує чинне законодавство, добавивши по одному лічильнику гарячої води в особові рахунки. Так, на особовому рахунку № [NUMBER] позивача, записані два лічильники гарячої води: № 432228 та № 055359 , по показникам яких він має сплачувати за спожиту гарячу воду та в особовому рахунку № [NUMBER] , записані ті ж самі два лічильники гарячої води: № 432228 та № 055359 по показникам яких має бути сплачено за спожиту гарячу воду. Таким чином, як стверджує позивач, відповідач стягує подвійну плату за спожиту гарячу воду: один раз по особовому рахунку № [NUMBER] , другий раз -по особовому рахунку № [NUMBER] , з тими ж самими лічильниками гарячої води. При цьому [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з проханням повідомити, на підставі якого нормативного акту добавлено в особовий рахунок позивача, лічильник гарячої води № 055359 іншого власника частини квартири та просив видалити сторонній лічильник гарячої води № 055359 з його особового рахунку № [NUMBER] , однак відповіді на свої звернення не отримав. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частинами 1, 2 ст. 355 ЦК України, встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», до житлово- комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктами 10, 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами, що після поділу особового рахунку, квартира залишилася у загальному користуванні, але кожен власник став власником своєї частини житла та здійснює оплату за неї. Одна частина квартири (кімнати) виділяється в окреме користування, а друга - в загальне. Так, враховуючи норми цивільного та житлового законодавства України, дає підстави вважати, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників або встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки для відкриття окремих особових рахунків має бути зазначено, яка площа приміщення виділяється особі в користування і яка площа залишається в спільному користуванні, вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 711/8946/18. Так, внутрішньоквартирна система гарячої води квартири [ADDRESS] не передбачає встановлення окремого лічильника на кожен особовий рахунок, оскільки санвузел, кухня та ванна є місцем загального користування обох власників квартири, в зв`язку з чим спожитий, згідно показників лічильників обсяг гарячої води розподіляється між двома особовими рахунками пропорційно кількості співвласників квартири по кожному рахунку, а відтак індивідуальні засоби обліку гарячої води зав. № 055359 та зав. № 432228, які встановлені у санвузлі, кухні та ванній) є лічильниками, які одночасно обліковують два особових рахунки, а саме особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] та особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] , оскільки кожний із співвласників квартири користується послугами гарячого водопостачання, як в приміщенні кухні, так і ванної кімнати окремо один від одного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] мешкає у квартирі [ADDRESS] самостійно, співвласниця [PERSON] не знаходиться за даною адресою, оскільки перебуває за кордоном. Також, [PERSON] підтвердив, що показники щомісячно передаються по лічильникам гарячої води № 055359 та № 432228 ним особисто та оплата за спожиту гарячу воду здійснюється по двом особовим рахункам ним самостійно, як єдиним споживачем послуг. Враховуючи вище викладене, судом в судовому засіданні встановлено, що позивач мешкає в спірній квартирі один та користується гарячою водою, як на кухні так і ванній кімнаті, оскільки квартира є єдиним цілим з двома стояками гарячої води, а саме один на кухні, іншій у ванній кімнаті, які оснащені індивідуальними засобами обліку гарячої води, а кімнати квартири не розділені на окремі житлові приміщення з окремими виділеними санвузлами. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких Суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77, ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи не вбачається та в судовому засіданні не доведено, що КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» порушило права та інтереси позивача. Таким чином з врахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed