Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

23.02.2024 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів (а.с. 2-5). Ухвалою суду від 28.02.2024 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін (а.с. 28). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у жовтні 2023 року він помилково, без будь-яких підстав перерахував кошти на банківський рахунок [PERSON] у розмірі 50000,00 грн., що підтверджується платіжною вимогою-дорученням №26038942 від 03.10.2023. Між сторонами немає жодних правовідносин, не укладено договорів, відповідачем не здійснювались будь-які поставки, не надавалися послуги в обмін на сплачені кошти. 08.01.2024 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 50000,00 грн. протягом семи днів з моменту отримання вимоги. Також 15.01.2024 позивачем додатково направив відповідачеві вимогу про повернення безпідставно набутих коштів на електронну адресу [INFO] та у мережі WhatsApp на номер [NUMBER] . Відповідач кошти не повернув. 02.02.2024 позивачем направлено вимогу про повернення безпідставно набутих коштів повторно. Однак, відповідач так і не повернув кошти. На підставі викладеного, просив стягнути зі [PERSON] 50000,00 грн. безпідставно набуті кошти. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. 01.04.2024 представник відповідача - адвокат Сірик А.С. (діє на підставі ордеру від 07.03.2024 - а.с. 50) надав відзив на позовну заяву (а.с. 39-45), у якому зазначив, що [PERSON] здійснив переказ коштів 03.10.2023 на банківський рахунок картковий рахунок [NUMBER] , який належить [PERSON] одним платежем в сумі 50000,00 грн. Вказані дії вчинено добровільно та повідомленням про відправлення коштів позивачем шляхом комунікації в месенджерах, зокрема, датованої 03.10.2023 (датою надіслання коштів) через, зокрема, застосунок «Facebook Messenger»: - «Привіт» ( [PERSON] ). «Закинув гроші на карту» ( [PERSON] ). Також наявна переписка між позивачем і відповідачем (через застосунок «WhatsApp») «Фото із підтвердженням надіслання коштів в Монобанку» ( [PERSON] ). « Спасибо » ( [PERSON] ). «5500 ей тоже кинуть? (Їй-це дівчині Відповідача)» ( [PERSON] ). « Да » ( [PERSON] ). « Ок » ( [PERSON] ). « Сколько у тебя лимита осталось?» ( [PERSON] ). «Где смотреть?» ( [PERSON] ). Тобто, із вказаного листування вбачається усвідомлення позивачем значення своїх дій та добровільність щодо надіслання коштів. Позивач сплатив кошти на рахунок відповідача, знаючи, що між ним та особою, якій перераховано кошти (відповідач) відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Позивач у позовній заяві ствердив, що направив кошти помилково та без будь-яких підстав перерахував кошти. У той же час з листування в месенджері з відповідачем позивач повідомив що «закинув гроші на карту». Тобто 03.10.2023 позивач сам підтвердив, що надіслав кошти і дав звіт про те, що останній в повній мірі усвідомлював, кому конкретно оскаржувана сума відправлялась. Позивача не збентежив факт необхідності оплати на приватну карточку невідомої особи (як можна прослідкувати із тексту позовної заяви), та при проведенні платежу ним зазначено призначення платежу здійснювалось як «переказ особистих коштів», що підтверджує відсутність будь-яких обов`язків з боку сторони отримувача з повернення коштів чи надання будь-яких товарів, робіт чи послуг за оплачені кошти. Більш того, в призначенні для платежу вказується «поповнення карткового рахунку …клієнта [PERSON] ». З позову не вбачається, хто позивачеві повідомив номер карткового рахунку відповідача. Також не повідомлено у позові, коли саме позивач з`ясував, що кошти помилково було перераховано не тій особі, що він планував перерахувати, а іншій. Кошти перераховано 03.10.2023, а вимогу про повернення коштів надіслано тільки 08.01.2024, тобто після спливу 3-х місяців. Тобто, позивач не вчинив дії щодо повернення коштів відразу після перерахування коштів, а звернувся вже після спливу більше 3-х місяців. Поведінка позивача не відповідає стандарту добросовісності, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення, конкретно - відповідача, достеменно знаючи цю особу (останній є пасинком позивача). Кошти, переказані позивачем відповідачу були отримані останнім у не заборонений цивільним законодавством спосіб та внаслідок правомірних свідомих дій позивача. Вказані доводи відповідають судовій практиці, які також вказані в постанові КЦС ВС від 04.08.2021 у справі № 185/446/18; постанові КЦС ВС у складі ОП від 10.04.2019 у справі № 390/34/17; постанові КЦС ВС від 11.01.2023 у справі № 548/741/21. Щодо питання допустимості доказів у формі електронного листування за допомогою месенджерів («Skype», «Telegram», «Viber», «WhatsApp» тощо) у їх сукупності та системному зв`язку з іншими доказами неодноразово досліджувалося судами в межах розгляду цивільних та господарських справ. Так, у постанові від 21.06.2023 Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/3027/21 дійшла наступного правового висновку: «Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.» Отже, електронне листування за допомогою месенджерів може прийматися судом як доказ, якщо таке листування у сукупності та системному зв`язку з іншими доказами підтверджує доводи сторони щодо наявності відповідних правовідносин між сторонами. Просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Шульга В.С. (діє на підставі ордера від 04.04.2024 - а.с. 64) 10.04.2024 надала відповідь на відзив (а.с. 60 - 63), у якій вказала, що факт отримання коштів відповідачем від позивача є безспірним, між позивачем та відповідачем не було укладено жодного договору. Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу наявності підстав для отримання ним грошових коштів від позивача. Додані до відзиву фотокопії листування не є належними доказами, з них неможливо встановити осіб даного листування. Назва сторони « [PERSON] » жодним чином не ідентифікують сторону даного листування як позивача. Іншу сторону листування також неможливо ідентифікувати. Наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача - адвокат Сірик А.С. 01.05.2024 надав заперечення на відповідь, у яких наполягав на власній позиції, просив у задоволені позову відмовити (а.с. 70-73). Представник позивача - адвокат Шульга В.С. 11.06.2024 надала додаткові пояснення, у яких просила позовні вимоги задовольнити (а.с. 102 - 105). Представник позивача - адвокат Шульга В.С. 11.06.2024 у судове засідання надала заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. 115). Представник відповідача - адвокат Сірик А.С. також 11.06.2024 у судове засідання надав заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, у задоволені позову просив відмовити (а.с. 116). Судом встановлено, що 03.10.2023 з банківського рахунку [NUMBER] на банківський рахунок [NUMBER] перераховані кошти одним платежем в сумі 50000,00 грн. із призначенням платежу «Внесення готівки для поповнення карткового рахунку № [NUMBER] клієнта [PERSON] , ІПН платника [NUMBER] , що підтверджено платіжною вимогою-дорученням № 26038942 від 03.10.2023 (а.с. 13). Позивач зазначає, що у жовтні 2023 року він помилково, без будь-яких підстав перерахував кошти на банківський рахунок [PERSON] у розмірі 50000,00 грн. 08.01.2024 позивач направив на адресу відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, перерахованих 03.10.2023 у розмірі 50000,00 грн. на підставі ст. 1212 УК України (а.с. 14, 15). Також позивач вказує, що 15.01.2024 він додатково направив відповідачеві вимогу про повернення безпідставно набутих коштів на електронну адресу « [INFO] » та у мережі «WhatsApp» на номер [NUMBER] . На підтвердження чого позивач надав скрін-шот з листування по електронній пошті із зазначенням електронної адреси відповідача « [INFO] » та « [INFO] », а також скрін-шот з телефону з мережі «WhatsApp» із зазначенням абонента « [PERSON] » з номером [NUMBER] (а.с. 16-20). 02.02.2024 позивачем направлено повторно вимогу на адресу відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, перерахованих 03.10.2023 у розмірі 50000,00 грн. на підставі ст. 1212 УК України (а.с. 24). Факт перерахуванням коштів сторонами не заперечується. Також відповідач долучив до відзиву скріншоти переписки з мережі «WhatsApp», з яких видно, що 02 жовтня у переписці з особою « [PERSON] » надіслані номери карт [NUMBER] та [NUMBER] та відповідь (мовою оригіналу) «Привет, все карты пополнил, проверяй» (а.с. 47), а 03 жовтня від «[PERSON]» надіслане повідомлення «Привіт, Закинув гроші на карту» (а.с. 52). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Судом встановлено, що перерахуванню коштів передувала переписка між сторонами засобами телефонного зв`язку та через електронну пошту. У відповіді на відзив представник позивача вказував, що за цією перепискою неможливо ідентифікувати особу, але не зазначав, що такої переписки не було взагалі між сторонами. Окрім того, звертаючись до суду із позовом, позивач чітко вказав адресу відповідача, його ідентифікацій номер, номер телефону і адресу електронної пошти. А до цього позивач направляв на цю адресу дві вимоги, на номер телефону, на електронну адресу також направляв вимогу, з чого слідує, що позивач обізнаний про особу відповідача про його персональні дані. Також у переписці умережі «WhatsApp» позивач отримував номер карти, на яку потім перерахував кошти. Позивач не вказував, що особа відповідача його абсолютно невідома. Сторони взагалі у заявах по суті не вказували що вони не знайомі. Тому суд критично оцінює доводи позивача про те, що він кошти перерахував помилково і безпідставно. Згідно із правовим висновком у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. З досліджених судом доказів електронного листування видно, що воно у сукупності та системному зв`язку з іншими доказами воно підтверджує доводи відповідача про наявність відповідних правовідносин між сторонами, а саме, узгодження переказу та тримання коштів. Перерахунок коштів виконаний за платіжною вимогою-дорученням № 26038942 від 03.10.2023 банку «А-Банк» (банк платника) (а.с. 13). У відповідності до ч. 4 ст. 84 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. Однак матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач негайно після виконання платіжної операції повідомляв надавача платіжних послуг про факт виконання з його рахунку неналежної платіжної операції. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення з відповідача коштів в розмірі 50000,00 грн. Щодо судових витрат. Згідно із вимогами ст. 137, 141 ЦПК України, з огляду на те що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати на сплат судового зборі і витрати на правничу допомогу позивачеві не відшкодовуються. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 4 ст. 58 ЦК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Повноваження адвоката Сірика А.С. як представника відповідача підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством - ордером від 07.03.2024 (а.с. 50). Відповідно до звіту про витрачений час і акта приймання-передачі наданих послуг від 28.05.2024 до договору про надання правової допомоги від 03.06.024 адвокатом Сіриком А.С. надані відповідачеві такі види юридичних послуг: консультація клієнта щодо заявлених вимог про стягнення безпідставно набутих коштів: 1000 грн.; підготовка і подача відзиву па позов та заперечення 6000 грн; забезпечення явки адвоката та представництво адвокатом у судових засіданнях у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (справа № 201/2227/24): 2000 грн. за один судодень, всього 13000,00 грн. (а.с. 88-89). Факт сплати підтверджений квитанцією від 13.03.2024 (а.с. 87). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19). Суд вважає, що понесені витрати на правничу допомогу підтверджені належним і допустимими доказами, тому вони приймаються судом до уваги. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1вищевказаного Закону). Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього ж Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно із ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.05.2021р. по справі №910/7586/19 час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Вирішуючи питання про можливість розподілу судових витрат, суд виходить із того, що забезпечення явки адвоката не є видом адвокатської послуги, а у даній справі представництво адвокатом у саме у судових засіданнях не здійснювалося, оскільки розгляд справи проведений без участі представників, тому суд не бере до уваги при розподілі витрат ці витати. Суд виходить із того, що витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом даної справи, в якій адвокат готував заяви по суті, докази, враховуючи обґрунтованість та пропорційність їх розміру з урахуванням виконаної адвокатом роботи та предмету спору, підлягають стягненню з позивача у розмірі 7000,00 грн. У зв`язку із чим суд відхиляє діловоди представника позивача про непропорційність витрат на правничу допомогу. Суд не уповноважений перевіряти цільове використання адвокатом сплачених йому клієнтом коштів, а тому не бере до уваги ту обставину, що кошти сплачені відповідачем на картковий рахунок ФОП Сірика А.С . На підставі викладеного,

Outcome: approved