Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, покликаючись на те, що між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідачу було надано кредит в розмірі 8\~000 грн., проте, він порушив умови договору. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути на його користь 415\~934,79 грн, за вищевказаними договором позики. Відповідачем подано до суду відзив, з якого вбачається що позивачем не було надано суду підписаний ним екземпляр договору, та не надано доказів, що ним було підписано умови кредитного договору. Також матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем одноразового ідентифікатора та отримання кредитних коштів. Надана позивачем паперова копія електронного договору не містить одноразового ідентифікатора в формі алфавітно-цифрової послідовності, підтверджень що саме цей договір та умови договору передбачені саме в укладеному між сторонами договорі позики підписав відповідач шляхом використання інформаційно-телекомунікаційних систем та [PERSON] , розумів що ознайомився і погодився з ними, а також те, що у випадку підписання будь-яких документів позичальником електронним підписом, такі взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії . Відтак, надана суду копія договору від 22 травня 2018 року, не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки не підтверджує факт підписання ним договору позики за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який відповідав вимогам ЗУ «Про електронний цифровий підпис». Щодо суми комісії, то така в більше ніж 36 разів перевищує розмір самої позики, що є несправедливим та надмірним тягарем для відповідача. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 травня 2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] , було укладено договір позики №2564377. Відповідно до п.2.1 даного договору кредитор надає позичальнику на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 8 000 грн. на споживчі цілі шляхом перерахування коштів на платіжну картку позичальника, позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю отриману позику, сплатити проценти за користування позикою, всі ніші платежі, пов`язані з виконанням цього договору в порядку, на умовах та в строки визначені даним договором. Відповідно до п.2.2.3 строк позики не може становити більше 29 днів. Позика надається строком на 20 днів до 10 червня 2018 року (включно). Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості [PERSON] , по кредитному договору, станом на 01 лютого 2024 року, заборгованість відповідача становить 415\~934, 79 грн., та складається з заборгованості за кредитом в розмірі 8\~000 грн., заборгованості по комісії 290\~735, 04 грн., заборгованості по рахунку інфляції в розмірі 92\~189, 42 грн., та заборгованості за 3 % річних в розмірі 25\~010,33 грн. Матеріали справи також містять графік розрахунків та розрахунок заборгованості за період кредитування на рахування та оплати процентів, кредиту по кредитному договору, який нараховує вказану заборгованість починаючи з 23 травня 2018 року по 01 січня 2024 року. Згідно відповіді вих №4273-ВП від 22 грудня 2023 року, між ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЛ» та ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», 23 травня 2018 року, здійснено переказ грошових коштів на суму 8\~000 грн., на картку [NUMBER] . Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Так, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В той же час, відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є вичерпним. Зокрема, до несправедливих умов відносяться умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Суд звертає увагу на те, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як вид відповідальності за несвоєчасне виконання договору спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати грошове зобов`язання надмірні відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання додаткових прибутків кредитором. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі постійної колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.01.2020 року у справі № 754/6091/18. Тому, в контексті дотримання Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з того, що розмір відсотків за порушення строків повернення кредиту має ознаки несправедливого у розумінні п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідач отримав кредит в розмірі 8 000 грн., в той же час, позивачем нараховано ще 407\~934,79 грн., заборгованості за комісією, інфляцією та 3% річних, що перевищує суму боргу на більше ніж 50 відсотків від отриманого кредиту, що є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг фінансової установи, оскільки такі умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором. Крім того, як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості, частина з такої заборгованості була нарахована відповідачу в період дії воєнного стану на території України, а відтак, суд приходить до переконання, що вказані нараховані відсотки підлягають списанню. Проте, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би стверджував про сплату відповідачем заборгованості в розмірі 8\~000 грн., що становить тіло кредиту, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову в цій частині. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 119,99 грн.

Outcome: partial