Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради звернулося до суду з вказаним позовом, в якому із урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог та зміни підстав позову (а.с. 29, 117), просить стягнути із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] борг за спожиті послуги централізованого опалення, постачання теплової енергії в сумі 55 514,59 грн. В обґрунтування своїх вимог представник підприємства зазначає, що квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , забезпечується послугами централізованого опалення, постачання теплової енергії, які надає позивач. [PERSON] померла [INFO] , проте її рідна донька [PERSON] , успадкувавши право власності на квартиру, в порушення вимог ст. 1281 ЦК України не повідомила про даний факт КП «Житомиртеплокомуненерго». Зважаючи на викладене, позивач вважає, що [PERSON] успадкувала майнові зобов`язання своєї матері щодо заборгованості по сплаті за послуги теплопостачання квартири, яка утворилася станом на дату смерті останньої 07.04.2021 року, та водночас несе особисту відповідальність за несплату наданих комунальних послуг із 07.04.2021 року по 01.03.2023 року. Водночас, члени її сім`ї чоловік [PERSON] та донька [PERSON] несуть солідарну з власником майнову відповідальність за зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг на підставі вимог абз. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 06.04.2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні 31.01.2024 року протокольною ухвалою перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що власником квартири була мати [PERSON] [PERSON] , а тому вважає, що спадкоємцем майна є її дочка [PERSON] , яка не відмовлялась від прийняття спадщини і постійно проживала та була зареєстрована за вказаною адресою. Також [PERSON] після відкриття провадження у справі здійснила дві оплати в рахунок погашення заборгованості. Представник додала, що до 2021 року за послуги зобов`язана була сплачувати [PERSON] як власник квартири та члени її сім`ї, котрі проживали та користувалися послугами. Особовий рахунок оформлено саме на [PERSON] , але остання не була зареєстрована у цій квартирі. Відповідачі продовжують користуватись житлово-комунальними послугами, не відмовлялись від них. Щодо клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, представник позивача просила врахувати триваючий карантин та вважає, що такий строк не пропущено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що підстав для таких нарахувань комунальним підприємством не було. До того ж є питання щодо якості і кількості наданих послуг. Визнала, що власником квартири була її мати, у якої була пільга, однак заперечила факт успадкування квартири після смерті матері та звернула увагу, що не є власником цього нерухомого майна. Наполягала на застосуванні строку позовної давності. Представник відповідача адвокат Рекун Л.А. додала, що особовий рахунок відкритий на [PERSON] , [PERSON] не є спадкоємцем майна після смерті матері згідно із матеріалами справи. Коло спадкоємців не визначено. У свою чергу власник майна [PERSON] не давала згоду, щоб [PERSON] була індивідуальним споживачем в силу положень п.п. 6, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Ніхто з відповідачів не укладав договір з позивачем з приводу постачання теплової енергії та у справі відсутні докази, що відповідачі були споживачами таких послуг. Технічного паспорту і договору купівлі-продажу квартири у її довірителя немає. Адвокат зауважила, що реєстрація відповідачів у квартирі не свідчить, що вони фактично проживали там і користувалися послугами з постачання теплової енергії в обумовлений у позові період. Крім цього, КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР не зверталося до спадкоємців із вимогою про сплату боргу згідно зі ст. 1281 ЦК України. Наскільки відомо представнику відповідача, [PERSON] не проживає у квартирі по [ADDRESS] , на підставі чого виникла заборгованість і чому з 2014 року позивач не звертався до власника квартири [PERSON] не знає. Також не зрозуміло чому [PERSON] та [PERSON] є солідарні боржники. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направляли. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши надані учасниками докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується інформацією відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-14). Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №16054 на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на січень 2003 року (до внесення даних в електронний Реєстр прав власності) власником квартири [ADDRESS] у вказаному житловому будинку була гр. [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М. 27.10.2000 року, реєстр №1329, що підтверджується листом КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради на виконання ухвали від 30.11.2023 (а.с. 114). Із відповіді Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області від 15.12.2023 року слідує, що спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась (а.с. 105). Заборгованість по обслуговуванню квартири станом на березень 2023 року складає 55 514,59 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по особовому рахунку (а.с. 4). За змістом п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа , яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до положення п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із ч. 1, 3 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. За змістом пункту п`ятого частини третьої статті 20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживач (ним в розумінні указаного Закону визнавалась фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу) зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 322 ЦК України закріплений обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Частиною третьою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постановах у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21), від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 10 квітня 2020 року в справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи [PERSON] у визначений законом шестимісячний строк не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. У свою чергу реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS] сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на час смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Отже, за відсутності належних, допустимих та достовірних доказів постійного проживання на час смерті спадкодавця із останнім [PERSON] не може вважатись такою, що прийняла спадщину, хоча й була на час відкриття спадщини зареєстрована із спадкодавцем за однією адресою. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку погасити заборгованість боржника повністю узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок погасити заборгованість спадкодавця, проте виключно у межах вартості отриманого у спадщину майна. Подібні за\~змістом висновки\~містяться в\~постанові Верховного\~Суду від\~16\~червня 2022\~року у справі № 648/2849/14 (провадження № 61-11752св21). Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, та не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог до кредиторів, тому пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса, адже Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що нотаріус приймає претензії кредиторів (постанови Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 311/1811/16-ц (провадження № 61-33559св18), від 16 грудня 2020 року у справі № 916/2437/17). Як було встановлено в ході судового розгляду, позивач вважає відповідача [PERSON] спадкоємцем прав та обов`язків померлої власниці квартири [PERSON] , однак із окремою письмовою заявою з вимогами щодо сплати боргу до [PERSON] як до спадкоємця або до нотаріуса позивач не звертався. За словами представника КП «Житомиртеплокомуненерго», про належність квартири [ADDRESS] на праві приватної власності [PERSON] та про її смерть 07.04.2022 року комунальне підприємство дізналась тільки під час розгляду справи. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання зі сплати боргу за житлово-комунальні послуги включаються до складу спадщини, суд вважає, що строки пред`явлення вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до вказаних зобов`язань. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18). За змістом частин першої, другої статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно зі статтями 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Вирішуючи спір,\~встановивши фактичні\~обставини справи\~та надавши\~правову оцінку\~письмовим доказам,\~поданим сторонами,\~суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на відсутність доказів прийняття спадщини відповідачем [PERSON] відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідних клопотань про витребування таких доказів, зокрема від управителя багатоквартирного будинку або обслуговуючої організації, в судовому засіданні представник позивача не заявляла, вимоги до відповідача [PERSON] в порядку ст. 1281 ЦК України КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР не заявляло. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають за ч. 1 ст.\~541\~ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У свою чергу, не встановлення дійсного спадкоємця прав та обов`язків померлої [PERSON] , на думку суду, не дозволяє застосувати до спірних правовідносин конструкцію ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стосовно солідарної відповідальності за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг дієздатних осіб [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у житлі споживача як власника майна, в контексті одержання ними згоди власника на користування об`єктом нерухомого майна і отримання житлово-комунальної послуги для власних потреб. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, суд не розглядає питання спливу позовної давності як однієї з підстав для відмови в задоволенні позову. Подібний правовий висновок щодо застосування відповідних норм права у справі про застосування позовної давності викладено Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі №404/5851/18 (провадження № 61-17620св20) та враховується судом першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. На виконання ухвали Богунського районного суду міста Житомира від 30.11.2023 року представником КП «Житомирське обласне МБТІ» Житомирської обласної ради надано інформацію про наявність зареєстрованого права власності на конкретно визначений об`єкт нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. У листі від 26.12.2023 року №433 КП «Житомирське обласне МБТІ» Житомирської обласної ради просило суд вирішити питання щодо грошової компенсації витрат комунального підприємства, пов`язаних із наданням доказу до суду. Відповідно до наданого комунальним підприємством розрахунку розмір понесених витрат у зв`язку із наданням інформації на запит склав 957 ,00 грн. За змістом ч. 3 ст. 140 ЦПК України у випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь Комунального підприємства Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради 957,00 грн. витрат, пов`язаних із витребуванням доказів..

Outcome: approved