Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з даним позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про скасування арешту на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданий Київським відділом держаної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). [PERSON] був сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після смерті сина [PERSON] у неї виникла необхідність в оформленні спадкових прав, в зв`язку з чим, позивач звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак державним нотаріусом було повідомлено, що квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] - накладено арешт., реєстраційний номер 1373079, зареєстрований 12.10.2004 року, реєстратор Дванадцята київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження постанова, 752/9, 30.11.2000, Відділ державної виконавчої служби у ленінградському районі, архівний номер: 2943068KIEV12, архівна дата: 12.02.1980, дата виникнення 11.12.2000 № реєстру 3423, внутр. № CD01912D23DD442D6F2B. З метою зняття арешту позивач звернулась із заявою до відповідача та отримала відповідь, що зняти арешт не є можливим оскільки матеріали виконавчого провадження знищені, та надати інформацію стосовно з яких підстав було накладено арешт не можуть. Наявність арешту на нерухоме майно обмежує позивача в реалізації спадкових прав, враховуючи відсутність інших способів захисту порушеного права на спадкове майно, остання змушена звернутись за захистом порушених прав до суду. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2024 року цивільну справу передано для розгляду судді Святошинського районного суду м. Києва Горбенко Н.О. Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних заяв або клопотань на адресу суду не направляв. У судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог не з`явився, направив на адресу суду витребувані матеріали, а саме копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власницею 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доданою до позовної заяви копією свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1998 року. Іншими власниками по 1/4 частки зазначеної квартири є її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , син [PERSON] , який помер [INFO] , син [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 10, 12, 14-15). Після спливу 6-ти місячного строку з дати смерті сина позивач звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, була поінформована державним нотаріусом про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частки квартири, яка належала померлому сину [PERSON] , оскільки на підставі постанови 752/9, від 30.11.2000, Відділ державної виконавчої служби у ленінградському районі, архівний номер: 2943068KIEV12, архівна дата: 12.02.1980, дата виникнення 11.12.2000 № реєстру 3423, внутр. № CD01912D23DD442D6F2B накладено арешт на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.02.2024 року (а.с.16). З метою зняття арешту позивач звернулась із заявою до відповідача та отримала Витяг з Єдиною реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та відповідь, в якій відповідач зазначив, що засобами автоматизованої системи виконавчого провадження при виконанні якого виконавчого документу державним виконавцем внесено обтяження за номером 1373079, зареєстроване 12.10.2004 року на підставі постанови 752/9 від 30.11.2000 Відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі не виявляється можливим, у зв`язку із початком функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з 2009 року, надати більш детальну інформацію неможливо, у зв`язку із знищенням виконавчого провадження за закінченням терміну зберігання та запропоновано звернутись до суду з метою вирішення питання зняття арешту (а.с.17). За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Ураховуючи, що державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав наявності заборони відчуження на спадкове майно, позивач набув право звернення до суду з позовом, як спадкоємець померлого власника арештованого майна. З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ст. 59 зазначеного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2004 році, на даний час виконавчі провадження завершені, однак, арешт, накладений на майно боржника, знято не було. На теперішній час наявність цього обтяження (арешту) квартири перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті її сина. З урахуванням викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved