Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] . [PERSON] через систему «Електронний Суд» звернувся з цивільним позовом до відповідача у якому просив визнати удаваним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0359 га, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , укладений 11 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. 11 грудня 2023 року, зареєстрований в реєстрі за № 2286; визнати укладеним 11 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] договір передання відступного в рахунок припинення грошових зобов`язань за договором позики від 15 грудня 2014 року; визнати припиненими грошові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення боргу у розмірі 1576000 грн., що на день отримання позики згідно розписки від 15 грудня 2014 року еквівалентно 100000 доларів США. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно розписки від 15 грудня 2014 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1576000 грн., що на день позики еквівалентно 100000 доларів США, та зобов`язалась повернути такі до 15 грудня 2020 року. Після спливу строку повернення заборгованості відповідач неодноразово зверталась до позивача з вимогою щодо повернення боргу, а у грудні 2023 року повідомила, що планує звертатись з позовною заявою до суду, оскільки минає строк позовної давності. У зв`язку з тим, що позивач не мала змоги повернути борг відповідачці, між сторонами досягнуто згоди щодо повернення заборгованості шляхом передачі нерухомого майна. Для врегулювання питання сторони звернулись до нотаріуса, яка повідомила про можливість передачі нерухомого майна шляхом укладення договору дарування, який не вимагає передачі коштів на відміну від договору купівлі-продажу і буде підставою для внесення відповідних змін про власника до Державного реєстру речових прав. Відтак, 11 грудня 2023 року між сторонами укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0359 га, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 2286. На підставі вищевказаного договору, об`єкти нерухомості перейшли у власність [PERSON] , яка повернула [PERSON] оригінал розписки від 15 грудня 2014 року. Вказав, що даний договір дарування майна насправді укладено як плата за повернення боргу. Зазначив, що орієнтований розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу становить 10000 грн. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 22 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків описаних у такій. 23 квітня 2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява, якою усунуто недоліки описані в ухвалі від 22 квітня 2024 року. Ухвалою від 24 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 13 травня 2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого щодо задоволення позовних вимог не заперечив. Вказав, що між сторонами укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0359 га, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за розпискою від 15 грудня 2014 року, які на даний час погашені у зв`язку з переданням останній нерухомого майна. Протокольною ухвалою від 29 травня 2024 року закрито підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 10 червня 2024 року представник позивача [PERSON] надав пояснення аналогічні викладеним письмово, просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позовних вимог не заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним письмово. Заслухавши думку представників, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Вищенаведені висновки знайшли своє підтвердження в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20. Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року зазначив, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами. Як вбачається з розписки, написаної 15 грудня 2014 року [PERSON] , остання отримала від [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 1576000 грн., що на день отримання позики еквівалентно 100000 доларів США, які позивач зобов`язалась повернути у строк до 15 грудня 2020 року. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] свої зобов`язання за розпискою щодо повернення відповідачу грошових коштів не виконала у зв`язку з відсутністю таких. З договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 11 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2286, встановлено, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0359 га, які знаходяться за адресою [ADDRESS] сторони оцінюють в сумі 3467690 грн. З письмових пояснень представників сторін вбачається, що при укладенні договору дарування майна, [PERSON] та [PERSON] , які не перебувають у родинних стосунках, мали на меті укласти договір передання відступного, оскільки між ними насправді виникли відносини як позикодавця і боржника, останній з яких за відсутності грошових коштів для повернення суми боргу, в розрахунок погашення такої, передав належне нерухоме майно. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Договір дарування, як і договір про передачу відступного мають споріднену правову спрямованість, а саме передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини передання відступного передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі в рахунок припинення певних зобов`язань. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що між сторонами умисно оформлено договір дарування нерухомого майна, шляхом приховування договору передання відступного, який насправді між ними вчинено та правові наслідки якого бажали позивач і відповідач. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. В силу ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зі змісту ст. 1046 ЦК України слідує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ст. 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав від 11 грудня 2023 року, передане [PERSON] нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку за [PERSON] . З врахуванням викладеного, зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за розпискою 15 грудня 2014 року, припинені. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому такі підлягають задоволенню. За ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, а також те, що представник відповідача визнав позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, що становить 1453 грн. 44 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1453 грн. 44 коп., що становить 50 % судового збору.

Outcome: approved