Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Просив суд: скасувати наказ (розпорядження) № 12-зв про припинення трудового договору (контракту) від 13.05.2022 року. Поновити [PERSON] на посаді бухгалтера головного підрозділу ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ». Стягнути з ТОВАРИСТВАЗ ОБМЕЖЕННОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕННОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн В обгрунтуванні позовних вимог посилається на те, що Позивачка - [PERSON] працювала на ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» (в подальшому - ТОВ «БМІ») бухгалтером головного підрозділу ТОВ «БМІ». В травні 2022 року на мобільний додаток Viber з електронної скриньки відповідача надійшов лист з додатком «Наказ № 12-зв від 13.05.2022 р». Згідно вказаного наказу (розпорядження) № 12-зв від 13.05.2022 р позивачка - [PERSON] була звільнена з посади бухгалтера головного підрозділу ТОВ «БМІ» за угодою сторін. Як зазначено у спірному документі підставою для звільнення позивачки була заява про звільнення. Враховуючи, що ніяких заяв про звільнення позивачка не писала, ніяких угод щодо звільнення її із відповідачем не укладала, підприємство жодного дня не припиняло своєї господарської діяльності, позивачка звернулася до директора ТОВ «БМІ» [PERSON] для з`ясування обставин справи. Директор ТОВ «БМІ» [PERSON] повідомив позивачку, що він не розуміє, що відбувається на підприємстві, його теж було звільнено, скорочувати штати офіційно підприємству не вигідно, бо потрібно виплачувати вивільним працівникам компенсацію, всі документи знаходяться у інспектора відділу кадрів Вікторії Гарголі і позивачці потрібно самостійно відновлювати свої права. Одразу позивачці було заблоковано доступ до автоматизованих бухгалтерських програм, тобто, без пояснення причини, належної правової підстави, відповідач незаконно позбавив позивачку в односторонньому порядку права на труд. Відтоді, позивачка звернулася до адвоката для захисту своїх прав. 26.05.2022 року адвокатом було направлено адвокатський запит до ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» з приводу поновлення трудових прав [PERSON] та надання копій документів, які стосуються трудових взаємовідносин між сторонами. 30.05.2022 року електронною поштою адвокат отримала відповідь на адвокатський запит № 300 від 26.05.2022 р , підписаний електронним підписом директора [PERSON] . Відповідно до відповіді, відповідач фактично проігнорував законні вимоги адвоката, посилався на те, що начебто на даний час доступ до Єдиного реєстру адвокатів України обмежений, у зв`язку з цим, у відповідача відсутня можливість перевірити статус адвоката у профілі реєстру і запитувана інформація начебто є конфіденційною. Така інформація у «відписці» відповідача взагалі неправдива, бо доступ до Єдиного реєстру адвокатів України є відкритим і інформація, що я є діючим адвокатом України міститься в реєстрі. Такі дії відповідача лише свідчать про неправомірність дій посадових осіб юридичної особи і ще раз підтверджують, що ніякої власної заяви [PERSON] про її звільнення за угодою сторін ніколи не було. Але, з метою відкритості і з`ясування справедливості, позивачка - [PERSON] - направила на адресу відповідача особисту заяву від 30.05.2022 р, якою наполягала надати інформацію згідно переліку адвокатського запиту. Станом на день звернення до суду із цим позовом, відповідач так і не надав позивачці і її адвокату відповіді по суті адвокатського запиту, як і не скасував наказ (розпорядження) № 12-зв про припинення трудового договору (контракту) від 13.05.2022 р. Враховуючи грубе порушення трудових прав [PERSON] , позивачка вимушена звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ"БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ", про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача зазначає що, ТОВ «Будмонтажізоляція» не визнає заявлений позов в повному обсязі на підставі нижченаведеного: На даний час [PERSON] є штатним працівником ТОВ «Будмонтажізоляція». 31 травня 2022 року наказом N? 1/ПТД дію трудового договору з нею призупинено у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 N? 2136-IX, а також враховуючий той факт, що [PERSON] , з 08. 04.2022 року не виконує посадові обов?язки, на робоче місце не з?являється, не відповідає на телефонні дзвінки, місце її знаходження встановити не можливо, додатково з 26.05.2022 року офіс де розташовувалось робоче місце [PERSON] захоплено невідомими озброєними особами, наказ про віддалену роботу щодо [PERSON] керівництвом не приймався, заяв про надання відпустки не надходило. 26 травня 2022 року робочий офіс Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажізоляція захопили озброєні особи проти волі власника та оредаря потрапили погрожуючи зброєю до офісних та складських приміщень за адресою [ADDRESS], вказані складські та офісні приміщення використовувалися Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмонтажізоляція» для розміщення офісних приміщень (в тому числі відділ кадрів), складських приміщень, автостоянки транспортних засобів. Проникнення та захоплення відбулося проти волі власника та орендаря за допомогою зброї та насильницьких погроз фізичною розправою. По даному факту порушено кримінальне провадження. На адресу ТОВ «БМІ» 30 травня 2022 року від [PERSON] надійшла її згода на надання інформації на адвокатській запит, у відповідь на цей запит їй було направлено наказ N? 1/ПТД від 31 травня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору», який вичерпав всі спірні питання щодо звільнення за угодою сторін та підтвердив факт продовження трудових відносин. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та закрити провадженняу зв`язку з відсутністю предмета спору, а також стягнути з позивачки судові витрати здійснені ТОВ «БМІ» на правову допомогу у сумі 25, 000 грн. Також позивачем до суду було надіслано заяву про збільшення позовних вимог. Позивач просить суд скасувати наказ (розпорядження) № 12-зв про припинення трудового договору (контракту) від 13.05.2022 рокує. Поновити [PERSON] на посаді бухгалтера головного підрозділу ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» . Скасувати наказ № 1/ПТД від 31.05.2022 року «Про призупинення трудового договору з працівником» Стягнути з ТОВАРИСТВАЗ ОБМЕЖЕННОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕННОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕННОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтуванні посилається на наступне: Одночасно з відзивом на позовну заяву відповідач надав копію наказу № 1/ПТД від 31.05.2022 року про призупинення трудового договору з позивачкою [PERSON] . Тобто, вказаний документ відповідач складає після звільнення 13.05.2022 р позивачки і після отримання відповідачем адвокатського запиту про з`ясування підстав для звільнення позивачки із питанням : «Хто від імені позивачки писав заяву про її звільнення?» В своєму відзиві, відповідач жодного доказу по суті заявлених позовних вимог не надає, як умисно не надає документи, які адвокат позивачки витребував у відповідача адвокатським запитом. Враховуючи, що в даний час відповідач, щоб уникнути відповідальності за порушення трудових прав позивачки, надає ще один наказ з приводу призупинення трудового договору з [PERSON] , на підставі п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивачка вимушена збільшити свої позовні вимоги і просить суд скасувати наказ № 1/ПТД від 31.05.2022 року про призупинення трудового договору з працівником - [PERSON] з наступних підстав. Як вбачається із спірного наказу № 1/ПТД від 31.05.2022 року «Про призупинення трудового договору з працівником» підставою для складання цього наказу є ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р № 2136-ІХ, а також наступні факти: -[PERSON] з 08.04.2022 року не виконує посадові обов`язки, -на робоче місце не з`являється, -не відповідає на телефонні дзвінки, -місце її знаходження встановити не можливо, -додатково з 26.05.2022 року офіс, де розташовувалось робоче місце [PERSON] захоплено невідомими озброєними особами, -наказ про віддалену роботу щодо [PERSON] керівництвом не приймався, -заяв про надання відпустки не надходило -військова агресія проти України, що виключає можливість надання [PERSON] роботи та виконання нею її. 1.Наказом № 12-зв від 13.05.2022 року позивачка [PERSON] вже була відповідачем звільнена. Станом на сьогодні, відповідач не надав доказів скасування (відміни) наказу № 12-зв від 13.05.2022 року про звільнення позивачки (і вже сплинули строки для надання такого доказу зі сторони відповідача). 2.В спірному наказі № 1/ПТД від 31.05.2022 року «Про призупинення трудового договору з працівником» відповідач вказує, що з 08.04.2022 року [PERSON] не виконує посадові обов`язки, на робоче місце не з`являється, не відповідає на телефонні дзвінки, місце її встановити не можливо. І в той же час, відповідач з 12.04.2022 р по 13.05.2022 року направляє на електронну пошту позивачки бухгалтерські документи для здійснення бухгалтерських операцій, менеджер з персоналу [PERSON] (тел. [NUMBER] ) безпосередньо з бухгалтером [PERSON] має телефонні бесіди і 26.04.22 р і 27.04.22 р і 11.05.22 р), на банківську картку відповідач сплачує позивачці заробітну плату і 07.04.2022 р в сумі 5454,82 грн, і 18.04.22 р в сумі 5 238,37 грн, і 10.05.2022 р в сумі 4 762,14 грн і останній платіж (розрахункові при звільненні) 13.05.2022 р в сумі 8 Тобто, надані суду вказані документи повністю спростовують хибну позицію відповідача, викладену у відзиві. 3.Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р № 2136-ІХ, законодавець визначив наступне: призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням. З 24.02.2022 р по теперішній час відповідач працює, виконує роботи, отримує оплату за свої послуги. Тобто, в даному конкретному випадку не було підстав у відповідача 31 травня 2022 року призупиняти трудовий договір з [PERSON] , оскільки, по-перше, цей трудовий договір 13.05.2022 р припинився, про що свідчить наказ № 12-зв від 13.05.2022 р, по-друге, відповідач продовжував здійснювати свою господарську діяльність, позивачка бажала працювати у відповідача, тобто не наступило головної умови для призупинення трудового договору, вказаної вище. Да і факт наявності господарського договору про надання правничої (правової допомоги) № 05 від 05.05.2021 року, який діє і в травні-липні 2022 року між відповідачем та адвокатом відповідача на загальну суму 25 000,00 грн теж свідчить про здійснення діяльності відповідачем. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, представників позивача і відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом- актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У постанові Верховного Суду від 26.06.209 року у справі №641/5330/16-ц вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України , суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мам можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Віповідно до ч.ч. 1,2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Враховуючи чинність КЗпП, розірвання трудових відносин як за ініціативи працівника, так і за ініціативи роботодавця, можливі за підстав, передбачених КЗпП, але обов`язково із дотриманням всіх передбачених законодавством процедур. Судом встановлено, що в травні 2022 року на мобільний додаток Viber з електронної скриньки відповідача надійшов лист з додатком «Наказ № 12-зв від 13.05.2022 р». Згідно вказаного наказу (розпорядження) № 12-зв від 13.05.2022 р позивачка - [PERSON] була звільнена з посади бухгалтера головного підрозділу ТОВ «БМІ» за угодою сторін. Як зазначено у спірному документі підставою для звільнення позивачки була заява про звільнення. Враховуючи, що ніяких заяв про звільнення позивачка не писала, ніяких угод щодо звільнення її із відповідачем не укладала, підприємство жодного дня не припиняло своєї господарської діяльності, відповідачем була порушена процедура розірвання трудових відносин з працівником. Отже вимоги позивача про поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера головного підрозділу ТОВ «БУДМОНТАЖІЗОЛЯЦІЯ» підлягають задоволенню. Щодо скакасування наказу № 1/ПТД від 31.05.2022 року «Про призупинення трудового договору з працівником» суд виходить з наступного: станом на сьогодні, відповідач не надав суду належних доказів скасування наказу № 12-зв від 13.05.2022 року про звільнення позивачки, а отже вимога позивачки про скасування наказу № 1/ПТД від 31.05.2022 року «Про призупинення трудового договору з працівником» підлягає задоволенню. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Ззгідно довідки №3 про заробітну плату позивачки [PERSON] середньоденна заробітна плата позивачки складає 628,01 грн. За період з 14.05.2022 року по 11.06.2024 року середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 628,01 грн. х 542 робочих днів вимушеного прогулу = 340 381, 42 грн. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.05.2022 по 11.06.2024 року. Суд зазначає, що вказана сума в розмірі 340381,42 грн. повинна бути виплачена позивачу за вирахуванням тих податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які підлягають вирахуванню роботодавцем згідно чинного законодавства під час виплати заробітної плати працівнику. Суд вважає за необхідне у відповідності до пунктів 2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (Постанова Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини спору, характер правовідносин та положення, зазначені в ст. 237-1 КЗпП України, пунктах 3, 5, 8, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". При цьому судом враховано, що відповідач незаконно звільнив позивача, незаконне звільнення позивача вимагало суттєвих додаткових зусиль для організації його життя. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося з порушенням діючого законодавства про працю, їй заподіяні моральні страждання. З урахуванням наведеного, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, і як наслідок стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 15 000 грн. Судові витрати пов`язані із розглядом справи у суді, по даній справі, складають 5000,00 грн - це витрати позивача на професійну правничу допомогу. Так, згідно з Договором № б/н про надання правової допомоги від 13.05.2022 року позивач - [PERSON] уклала договір із адвокатом Деменковою Євгенією Сергіївною, яка відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 4790 від 28.02.2017 року є адвокатом і здійснює професійну правову допомогу. Предметом Договору про надання правової допомоги від 13.05.2022 року є забезпечення захисту, свобод, прав і законних інтересів позивача при розгляді її позову про скасування наказу № 12-зв від 13.05.2022 р про її звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, моральної шкоди, у тому числі з правом представництва інтересів позивача у суді, складання позову, тощо. Відповідно до п. 3.2 Договору № б/н від 13.05.2022 року, гонорар адвоката складає 5000,00 грн, який позивачка сплатила адвокату згідно із розрахункової квитанції від 06.06.2022 р. Таким чином, станом на день звернення до суду із цим позовом сума судових витрат складає: 5000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави виходячи з мінімального розміру судового збору на момент подачі позову, а саме 2481, 00 грн. за одну позовну вимогу. Судом задоволено чотири позовні вимоги, і тому до стягнення підлягає судовий збір на загальну суму 9924 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial