Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути зі [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №3136011034-89498 від 28.06.2021 в розмірі 35\~026,50 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 28.06.2021 між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем було укладено договір позики №3136011034-89498, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 3500 грн. Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги №18-11/21 від 18.11.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал», до останнього перейшло право грошової вимоги за договором позики №№3136011034-89498 від 28.06.2021. На підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №10-03/2023/01 від 01.03.2023 відповідне право вимоги перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідач всупереч умов договору позики не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступниками первісного кредитора, внаслідок чого станом на 08.02.2024 розмір заборгованості відповідача складає 35\~026,50 грн., з яких: 3500 грн. заборгованість за тілом кредиту; 31\~526,50 грн. заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та і наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві зазначено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для підтвердження факту видачі кредитних коштів та правильності нарахування позивачем процентів за користування позикою. Окремо у відзиві вказується на неправомірність нарахування процентів на суму позики поза межами строку кредитування, тобто у період після 18.07.2021. Додатково у відзиві викладені заперечення щодо обґрунтованості вимог про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 13\~000 грн., оскільки такі витрати не підтверджені належним чином. 11.03.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02.04.2024 від представника відповідача адвокат Мазурик З.Я,, яка діє на підставі ордеру серії ВН від 28.03.2024, на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. Одночасно з відзивом представником відповідача було надано суду письмове клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів. 01.05.2024 від представника позивача адвокат Морозова В.В,, яка діє на підставі довіреності №71 від 29.01.2024, на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив вказується про необґрунтованість тверджень відповідача щодо неналежності доказів, наданих позивачем на підтвердження обставин укладання договору позики №3136011034-89498 від 28.06.2021, факту отримання відповідачем позикових коштів, а також методики розрахунку суми нарахованих процентів за користування позикою. Акцентується увага на тому, що за період після 18.07.2021 на суму позики нараховані проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за ставкою, що погоджена сторонами у первісному договорі позики. Вказується на помилковість тверджень сторони відповідача про відсутність правових підстав набуття позивачем права вимоги до відповідача через відсутність доказів виконання новими кредиторами своїх обов`язків з оплати набутих прав вимоги, оскільки за умовами договорів про відступлення права вимоги від 18.11.2021 та від 10.01.2023 ціна договору сплачується новим кредитором протягом 1065 днів з дати підписання сторонами договору про відступлення права вимоги. Також у відповіді на відзив зазначається про обґрунтованість вимог щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 13\~000 грн. Одночасно з відповіддю на відзив представником позивача подано до суду письмове клопотання про витребування письмових доказів від АТ КБ «Приват Банк» щодо надходження на банківський рахунок відповідача запозичених коштів. 01.05.2024 судом за наслідками розгляду клопотань представників сторін про витребування доказів постановлено ухвали, якими витребувано у ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» оригінал Договору позики № 3136011034-89498 від 28.06.2021 року, що укладений в електронній формі між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та [PERSON] , а також витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про видачу [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] , строк її дії, вид та інше, та інформацію про рух коштів по картці за період з 28.06.2021 по 18.11.2021. 13.05.2024 від представника позивача на адресу суду надійшов електронний примірник оригіналу Договору позики № 3136011034-89498 від 28.06.2021. 23.05.2024 від АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надійшли витребувані судом відомості щодо банківської картки № [NUMBER] на ім`я відповідача та інформація про рух коштів по такому картковому рахунку за період з 28.06.2021 по 18.11.2011. В судовому засіданні представник позивача адвокат Морозова В.В. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив. Додатково пояснила, що позика видавалась відповідачеві строком на 20 днів, тобто до 18.07.2021 і на момент спливу строки кредитування розмір заборгованості відповідача складав 4860 грн., з яких 3500 грн. тіло кредиту, а 1360 грн. проценти за період з 29.06.2021 по 18.07.2021. В подальшому по зобов`язаннях відповідача кредитором було нараховано додаткові проценти за період з 18.07.2021 по 23.02.2022, тобто до початку введення на території України воєнного стану, на загальну суму 30\~166,50 грн. Додаткове нарахування процентів обумовлено порушенням відповідачем строків виконання своїх зобов`язань і здійснено на підставі умов договори позики, які погоджені сторонами та відповідають положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України. Представник відповідача адвокат Жовта А.С., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1368306 від 22.05.2024, в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що за обставинами спірних правовідносин відповідач не заперечує наявності у нього обов`язку зі сплати заборгованості за договором позики в розмірі 4860 грн., яка складається із суми отриманої ним позики в розмірі 3500 грн. та відсотків за користування позикою в розмірі 1360 грн., що обчислені за період до 18.07.2021. Натомість сторона відповідача заперечує наявність правових підстав для набуття права вимоги позивачем та обґрунтованість нарахування процентів за період з 18.07.2021. Додатково пояснила про необґрунтованість вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 13\~000 грн., оскільки такий розмір витрат не відповідає критеріям реальності та співмірності відповідних послуг. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно договору позики №3136011034-89498 від 28.06.2021 (далі Договір позики), укладеного в електронній формі між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» (кредитор) та [PERSON] (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 3500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с.5-10/. Умовами договору передбачено, що кредит надається на споживчі потреби, строком на 20 днів зі сплатою відсотків в розмірі 1,95% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів користування кредитом (20 днів) та починається в дату списання кредитних коштів з рахунку позикодавця й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок позикодавця (п. 2.7Ддоговору позики). Відповідно до п. 3.6 Договору позики повернення кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником згідно з Графіком розрахунків, або достроково, але в будь-якому випадку не пізніше дати остаточного повернення кредиту (18.07.2021). Згідно п. 9.6 Договору позики сторони домовились, що після закінчення строку дії цього договору, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані позикодавцем, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, на усю суму боргу та встановлюються у розмірі 1404% річних та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику. На виконання умов Договору позики 28.06.2021 ТОВ «ФК «Інкасо фінанси» перерахувало на картковий рахунок відповідача у АТ КБ «Приват Банк» суму коштів в розмірі 3500 грн., що підтверджується відповідною квитанцією №95455750 від 28.06.2021 /а.с. 14/ та відомостями про рух коштів по банківській картці № [NUMBER] на ім`я відповідача. Сторони визнають ту обставину, що всупереч умов Договору позики відповідач не здійснював повернення позики та сплату процентів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору позики, внаслідок чого станом на 18.07.2021 (кінець строку кредитування) за відповідачем обчислювалась заборгованість в розмірі 4860 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту (позики) 3500 грн., заборгованість по відсоткам за період з 29.06.2021 по 18.07.2021 1360 грн. 18.11.2021 між ТОВ «ФК «Інкасо фінанс» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір №18-11/21 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Вердикт капітал» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «ФК «Інкасо фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі і права кредитора за Договором позики з відповідачем /а.с. 19-23/. Згідно змісту реєстру боржників станом на 18.11.2021 розмір заборгованості відповідача за Договором позики складає 4860 грн. (3500 грн. залишок по тілу кредиту; 1360 грн. залишок по відсотках), а строк прострочки відповідача складає 123 дні /а.с. 21-23/. 10.03.2023 ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору №10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» шляхом продажу права вимоги, в тому числі і права кредитора до відповідача за Договором позики /а.с. 24-29/. Згідно змісту реєстру боржників до такого договору, станом на 10.03.2023 розмір заборгованості відповідача за Договором позики складає 35\~026,50 грн. (3500 грн. залишок по тілу кредиту; 31\~526,50 грн. залишок по відсотках) /а.с.28-30/. Згідно наданого позивачем розрахунку загальний розмір заборгованості відповідача на теперішній час складає 35\~026,50 грн. і складається з наступних сум: 3500 заборгованість по основній сумі кредиту; 1360 грн. відсотки на дату первісного відступлення права вимоги (18.11.2021); 30\~166,50 грн. відсотки, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 18.07.2021 по 23.02.2022 за денною ставкою 3,9% /а.с. 17/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором позики №3136011034-89498 від 28.06.2021, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «Інкасо фінанс» та відповідачем було укладено Договір позики в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем 28.06.2021 було отримано у позику грошові кошти в сумі 3500 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування позикою у строк до 18.07.2021, але в порушення умов договору не зробив цього. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо наявності у позивача права вимоги до відповідача за Договором позики, то суд звертає увагу, що аналіз змісту положень ст.ст. 512-517 ЦК свідчить, що у випадку заміни кредитора у зобов`язанні на підставі правочину з відступлення права вимоги, то момент набуття новим кредитором права вимоги до боржника визначається умовами відповідного правочину і залежить від дійсності такого правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором позики, обумовлено дійсністю договорів про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, що були укладені між ТОВ «ФК «Інкасо фінанси» та ТОВ «Вердикт капітал» (договір №18-11/21 від 18.11.2021), а також між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (№10-03/2023/01 від 10.03.2023). Згідно п. 5.2 договору №18-11/21 від 18.11.2021 відповідні права вимоги вважаються відступленими кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді, який передається новому кредитору не пізніше п`яти календарних днів після підписання новим кредитором цього договору (п. 5.1.2 договору). Згідно п. 5.4 договору №18-11/21 від 18.11.2021 новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до ст. 625 ЦК України) за Договорами позики (в тому числі за періоди, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені кредитором) за умови дотримання вимог чинного законодавства України. Порядок розрахунку за продаж (відступлення) прав вимоги, погоджений сторонами, передбачає сплату кредитору новим кредитором суми коштів в розмірі 238\~389,50 грн. протягом 1065 календарних днів з дати підписання сторонами цього договору (п. 7.2 договору). Згідно умов договору №10-03/2023/01 від 10.03.2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відповідні права вимоги вважаються відступленими кредитором та набутими новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді, який передається новому кредитору не пізніше наступного робочого дня після підписання новим кредитором цього договору (п. 5.1.2 договору). Порядок розрахунків сторін за таким договором за своїм змістом аналогічний тому, який визначений у договорі №18-11/21 від 18.11.2021. Отже аналіз змісту відповідних договорів про відступлення прав вимоги свідчить, що за своєю сутністю такі договори є договорами купівлі-продажу, за якими новий кредитор (покупець) зобов`язаний оплатити товар (права вимоги) після його прийняття. При цьому строк виконання новим кредитором свого зобов`язання з оплати набутих майнових прав за договорами №18-11/21 від 18.11.2021 та №10-03/2023/01 від 10.03.2023 станом на момент розгляду даної справи не настав. В цьому контексті варто звернути увагу, що діюче цивільно-правове законодавство не пов`язує недійсність договору купівлі-продажу з моментом виконання покупцем свого обов`язку з передання продавцеві оплати за товар, а відтак умови договорів №18-11/21 від 18.11.2021 та №10-03/2023/01 від 10.03.2023, якими передбачено різні терміни часу (моменти) переходу прав вимоги та здійснення їх оплати новим кредитором не можуть вважатись недійсними в силу закону (нікчемними) і згідно з презумпцією правомірності мають тлумачитись, як дійсні. В той же час умовами таких договорів передбачено, що новий кредитор набуває відповідних прав вимоги з моменту підписання сторонами (попереднім кредитором та новим кредитором) акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді. В даному випадку набуття новим кредитором права вимоги на підставі договорів №18-11/21 від 18.11.2021 та №10-03/2023/01 від 10.03.2023 підтверджується наданими суду копіями відповідних актів прийому-передачі реєстру боржників /а.с. 21, 27/ з витягами з відповідних реєстрів боржників /а.с. 22-23, 28-30/, а відтак доводи сторони відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним Договором позики є необґрунтованими. Посилання сторони відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у справі №301/2368/14, в даному випадку не є релевантним, оскільки фактичні обставини спірних правовідносин у справі №301/2368/14 істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними (істотна різниця у змісті умов договору про відступлення прав вимоги). Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі позики і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого станом на 18.07.2021 (останній день дії Договору позики) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 4860 грн., з яких 3500 грн. - заборгованість за основним боргом та 1360 грн. - заборгованість за відсотками. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору позики відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі, яка виникла станом на 18.07.2021 в сумі 4860 грн. є обґрунтованими і правомірними. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих на суму заборгованості за період з 18.07.2021 по 23.02.2022, то суд зауважує наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 9.6 Договору позики сторони домовились, що після закінчення строку дії цього договору, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані позикодавцем, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, на усю суму боргу та встановлюються у розмірі 1404% річних та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимоги позикодавця позичальнику. Аналіз змісту позовних вимог та підстав позову свідчить, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми процентів в розмірі 30\~166,50 грн., обчислених за період з 18.07.2021 по 23.02.2022, ґрунтуються на приписах ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 9.6 Договору позики. Надаючи оцінку обґрунтованості та правомірності таких вимог суд бере до уваги, що зобов`язання відповідача ґрунтується на Договорі позики, за яким відповідачем отримано кредитні кошти на споживчі потреби, а відтак спірні правовідносини регулюються нормами Закону України від 15.11.2016 №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі Закон №1734). Згідно з ч. 3 ст. 21 Закону №1734, в редакції станом на момент укладання Договору позики, сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Беручи до уваги, що в даному випадку сума позики відповідача не перевищує розмір мінімальної заробітної плати, показник якої станом на 28.06.2021 в Україні складав 6000 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»), то з огляду на положення ч. 3 ст. 21 Закону №1734, цивільно-правова відповідальність відповідача перед позивачем за порушення його зобов`язань за Договором позики, право на яку передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, в даному випадку має законодавчі обмеження і обмежується подвійною сумою розміру позики, що в даному випадку складає 7000 грн. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 було викладено правову позицію, що «справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.» Також суд бере до уваги, що Конституційний Суд України зауважував, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що прострочення відповідача з належного виконання ним свого зобов`язання з повернення позики розпочалось з 18.07.2021. Загальна сума заборгованості відповідача станом на 18.07.2021 складала 4860 грн., з яких сума позики 3500 грн., сума процентів за користування позикою 1360 грн. Період прострочення, за який кредитор має право нарахувати проценти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, в даному випадку умовно складає сім місяців (з 18.07.2021 по 23.02.2022). За таких обставин, покладання на відповідача додаткової відповідальності за порушення ним свого грошового зобов`язання в розмірі, що перевищує розмір суми позики у кілька разів, суперечать принципам розумності та добросовісності і матиме наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації. Тож суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру відсотків, нарахованих позивачем за період з 18.07.2021 по 23.02.2022 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 9.6 Договору позики, до розміру заборгованості за тілом кредиту (позики), а саме до 3500 грн. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 8\~360 грн., з яких: 3500 грн. тіло кредиту; 1360 грн. проценти за період з 29.06.2021 по 18.07.2021; 3500 грн. додаткові проценти за період з 18.07.2021 по 23.02.2022. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. та оплати послуг правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 8360 грн., що складає 23,867% від ціни позову (8360 грн. / 35\~026,50 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 722,71 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 23,867%). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 02.01.2023 №02-01/2023; заявка на надання юридичної допомоги №525 від 07.02.2024; витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024; платіжна інструкція від 09.02.2024 про оплату послуг адвоката в сумі 51\~000 грн. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 13\~000 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на те, що розмір таких витрат не відповідає критеріям співмірності та реальності наданих послуг. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial