Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР») звернулось до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 22.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТОВ «МІЛОАН») та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №3700611, відповідно до якого товариство надало позичальнику кредит розмірі 10 000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов договору, його додатків та правил. Вказаний договір укладено в електронній формі, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення вказаного вище договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) грошових коштів на сайті позикодавця та відправлення кредитодавцю електронного повідомлення із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 16.12.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №16-12-2021-43, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року, що уклали ТОВ «МІЛОАН» та боржник яким є [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року, що уклали ТОВ «МІЛОАН» та боржник яким є [PERSON] . Таким чином ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на день звернення до суду, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 78 340,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 10 000,00 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 67 640,00 грн., заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку) 0,00 грн., заборгованість з комісії 700,00 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 59 840,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 10 000,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 49 140,00 грн., заборгованість з комісії 700,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року у розмірі 59 840,00 грн.; сплачений судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 17 000,00 грн. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 23 січня 2024 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 лютого 2024 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про надання дозволу на ознайомлення із матеріалами справи. 13 лютого 2024 року до суду представник [PERSON] - адвокат Сологуб С.А. надав заяву про надання доступу до вказаної справи та відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнають з огляду на наступне. 22 червня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» дійсно було укладено Договір про споживчий кредит № 3706011, згідно з яким [PERSON] отримала кредит в сумі 10 000 грн. Позивач, як підставу набуття права вимоги за Договором № 3706011, посилається на те, що первісний кредитор ТОВ «МІЛОАН» 16.12.2021 року уклав Договір факторингу з ТОВ «Вердикт Капітал», за яким останньому відступлено право вимоги з [PERSON] за Договором № 3706011. В свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги від 10.01.2023 року. Стаття 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість пунктом 3.2.6 Договору № 3706011 передбачено, що кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу, делегувати (доручати здійснення) свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди позичальника. Пункт 7.1 Договору № 3706011 передбачає, що строк дії цього Договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання повинно відбутись не пізніше дати встановленої п. 1.4 Договору. Пункт 1.4 Договору передбачає термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії і процентів становить 22.07.2021р. Таким чином ТОВ «МІЛОАН» мав право без згоди позичальника відступити чи передати свої права за Договором № 3706011 в період з 22.06.2021 р. по 22.07.2021 р. Натомість ТОВ «МІЛОАН», в порушення вимог договору та закону, відступив 16 грудня 2021 року своє право вимоги з [PERSON] за Договором № 3706011, тобто після закінчення строку дії кредитного договору, не отримавши на те згоди позичальника. Отже Договір факторингу від 16.12.2021р., який ТОВ «МІЛОАН» уклав з ТОВ «Вердикт Капітал», в частині відступлення права вимоги з [PERSON] за Договором № 3706011 суперечить вимогам Закону. Частина 1 статті 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частин 1 та 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином правочини, укладені первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Вердікт Капітал», та ТОВ «Вердікт Капітал» на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» є нікчемними. Відповідно ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не набув права вимоги за Договором про споживчий кредит № 3706011. Отже цей позов подано неналежним позивачем. Також зазначають, що згідно позовної заяви та додатків до неї, відповідачці нараховані відсотки за користування кредитом за період з 22.06.2021р. по 10.01.2023р. в сумі 67 640,00 грн., з яких заявлено до стягнення 59 840,00 грн. Згідно з висновками, зробленими у пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц - після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п.1.3 та 1.4. Договору № 3706011 кредит надавався строком на 30 днів, термін(дата) повернення кредиту - 22.07.2021р. Аналогічні положення закріплені в Анкеті-заяві на кредит та графіку платежів, який є додатком до вказаного кредитного договору. Отже після 22 липня 2021 року припинилось право первісного кредитора на нарахування відсотків за кредитним договором. Більше того п.1.5 вказаного Договору та графік платежів до нього передбачають, що загальна вартість кредиту становить 13 340,00 грн, і складається з суми тіла кредита - 10 000 грн, процентів за період кредитування - 2640,00 грн, комісії в сумі 700 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу вказують, що з огляду на те, що ціна позову складає 59 840,00 гривень, то дана судова справа належить до типових та малозначних, за складністю судова справа віднесена до нескладних. Окрім цього, сам позивач заявив клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження без участі представника позивача. Натомість до складу витрат на правову допомогу включено усну консультацію вартістю 3000 грн, надання висновку вартістю 4000 грн та складання позову вартістю 10000 грн що явно не відповідає складності та категорії справи. Відповідач вважає, що заявлені витрати на правову допомогу є значно завищеними і не можуть складати більше 2\~000,00 грн. 27 лютого 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначили, що 16.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 16/12-2021-43, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 3706011 від 22.06.2021 р., що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 р., в тому числі за Договором про споживчий кредит № 3706011 від 22.06.2021 р., що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до Відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування Кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 11.12.2023 р., відповідно до розрахунку заборгованості, становить 78 340,00 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 59840,00 грн. Аргументуючи свою позицію у відзиві на позовну заяву, представник відповідача вважає, що так як строк дії Кредитного договору завершився, не було можливим наступне відступлення права грошової вимоги та нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Така позиція не грунтується на умовах Кредитного договору із огляду на наступне. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 2640,00 грн., які нараховуються за ставкою 0.88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням стооку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця. Пунктом 7.1 Кредитного договору передбачено, що цей Договір, що складається з Правил та індивідуальної частини (з додатками № 1 та № 2), набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно Правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п.2.1 цього Договору. Строк дії цього Договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання зобов`язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої п.1.4 Договору. Якщо зі спливом 3-го дня з моменту укладення цього Договору кредитні кошти не будуть відправлені Товариством та/або не будуть отримані Позичальником у відповідності з визначеним способом надання кредиту, дія цього Договору може бути припинена достроково з відповідним відображенням в Особистому кабінеті. Тобто, строк визначений пунктом 1.3 в частині 30 днів фактично не визначає строк дії Кредитного договору, а пільговий та максимально вигідний строк для повернення кредиту позичальником, тобто, фактично строк дії договору до повного погашення позичальником боргу. Звертають увагу, що вищезазначені умови Договору були прийняті стороною позичальника. Окрім того, відповідач не був позбавлений можливості відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цим договором та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору. Враховуючи вищевикладене, просять суд позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості, задовольнити в повному обсязі. 29 лютого 2024 року представник відповідача [PERSON] надав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав щодо строку дії договору: Пункт 7.1 Договору № 3706011, укладеного між [PERSON] та первинним кредитором ТОВ «МІЛОАН» передбачає, що строк дії цього Договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання повинно відбутись не пізніше дати встановленої п.1.4 Договору. Пункт 1.4 Договору передбачає термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії і процентів становить 22.07.2021р. Відповідно до п.1.3 та 1.4. Договору № 3706011 кредит надавався строком на 30 днів, термін(дата) повернення кредиту - 22.07.2021р. Аналогічні положення закріплені в Анкеті-заяві на кредит та графіку платежів, який є додатком до вказаного кредитного договору. Тобто сторони вказаного Договору погодили строк його(договору) дії - 30 днів, а саме з дати укладення 22 червня 2021 року і до моменту фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 22 липня 2021 року. Строк(термін) виконання зобов`язання за цим договором є відмінним від строку договору, сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Саме таке тлумачення положень вказаного договору підлягає застосуванню, з огляду на вище викладену позицію Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Також Верховний Суд, у Постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, зазначив, що у кредитних спорах сумніви та припущення мають тлумачитися на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, як захист прав споживача, правові відносини останнього з банком фактично не є рівними. Ця позиція відповідає і положенням частини 8 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. При цьому наголосив, що незважаючи на закінчення строку дії спірного кредитного договору, відповідачка не заявляє про припинення своїх зобов`язань за цим Договором перед первісним кредитором. Пункт 3.2.6 Договору передбачає право первісного кредитора відчужувати чи передавати свої права за цим Договором на користь третіх осіб без згоди позичальника обмежене не строком повного виконання зобов`язань позичальником, а саме строком дії цього Договору тобто 22 липня 2021 року. Отже сторона відповідача наполягає на тому, що правочини, укладені первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Вердікт Капітал», та ТОВ «Вердікт Капітал» на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» є нікчемними в силу закону. Відповідно ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не набув права вимоги за Договором про споживчий кредит № 3706011. Щодо нарахованих процентів вказав, що окрім позиції, викладеної у відзиві на позов про припинення права кредитора нараховувати проценти після закінчення строку кредитування, слід зазначити, що за позицією позивача, проценти, починаючи з 22 липня 2021 року, нараховані відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, тобто як відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, у розмірі, встановленому п.1.6 спірного Договору. При цьому вважають, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування». Абзац другий частини другої статті 21 вказаного Закону встановлює, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Тобто у будь-якому випадку сума, нарахована, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України цим Договором про споживчий кредит не може бути вищою за 5\~000,00 грн (50% від 10\~000,00 грн. отриманого відповідачкою кредиту). При цьому, з огляду на вищевикладену позицію про відсутність у ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підстав для набуття права вимоги за спірним Договором, вимога про сплату цих процентів могла бути заявлена лише первинним кредитором. На підставі викладеного, просять відмовити ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 02 травня 2024 року представник позивача подав письмові пояснення, в яких звертають увагу суду, що, як вбачається зі змісту поданих стороною відповідача відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив, відповідач визнає факти укладення Договору про споживчий кредит № 3706011 від 22.06.2021 р. та отримання кредитних коштів в сумі 10 000,00 грн., а також визнає свої зобов`язання за Договором перед первісним кредитором. По суті, заперечення відповідача зводяться лише до аргументів про те, що позивач ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не набув права вимоги до відповідача за Договором про споживчий кредит № 3706011, оскільки на його думку укладені договори факторингу та відступлення права вимоги нібито є нікчемними в силу закону. З такими твердженнями сторони відповідача категорично не погоджуються з огляду на наступне. Помилковими та безпідставними вважають твердження відповідача про те, що відступлення первісним кредитором права вимоги без згоди боржника/відповідача є підставою для визнання укладених договорів факторингу та відступлення права вимоги нікчемними в силу закону та, відповідно, - для відмови у задоволені позову. Зі змісту ст. 516 ЦК України вбачається, що неповідомлення та неотримання згоди боржника про заміну кредитора (якщо таке має місце) жодним чином не є підставою для заперечення факту відступлення права вимоги від первісного кредитора новому кредиторові та, відповідно, - набуття новим кредитором права вимоги до боржника. У матеріалах справи наявні належні та достатні докази на підтвердження виникнення фактичних та юридичних підстав набуття ТОВ «Вердикт Капітал», а в подальшому - позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права грошової вимоги до відповідача за Договором про споживчий кредит № 3706011 від 22.06.2021 р. Також звертають увагу на правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 278/1679/13-ц, від 06.02.2019 р. у справі № 361/2105/16-ц, від 06.02.2019 р. у справі № 667/11010/14-ц, про наступне: якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов 'язку погашення кредиту взагалі. Крім того, у своїх запереченнях на відповідь на відзив сторона відповідача вказує на те, що сума, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за Договором про споживчий кредит, не може бути вищою за 5 000 грн (50% від 10000 грн. отриманого відповідачем кредиту), оскільки є неустойкою (штрафом, пенею) і в силу положень ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за кредитним договором. Такі твердження відповідача вважаємо помилковими, оскільки формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних (в даному випадку п. 4.2. Договору про споживчий кредит встановлено інший розмір процентів - 5 % річних) не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Зазначені висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 р. у справі №922/175/18 та Постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 р. у справі №6-42цс11. Відтак, застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» вважають безпідставним та недоцільним. Просять суд позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених в наданих раніше: відзиві, запереченнях та письмових поясненнях. Просив відмовити в позові. Дослідивши письмові докази у справі, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.1,2 ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. 22.06.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №3706011, згідно із пп. 1.1.,1.2. якого Товариство надало позичальнику кредит з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника, на суму 10 000,00 грн. Відповідно до пп.1.3. зазначеного Договору, кредит надається строком на 30 днів з 22.06.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 22.07.2021. Відповідно до пп. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту становить 700,00 грн, яка рахується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно з п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 2\~640,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен жень строку користування кредитом. Згідно п.1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.7. Договору визначено, що тип процентної ставки фіксована. Ообливості нарахування процентів визначені пп.2.2., 2.3. Пунктом 2.3. та пп. 2.3.1. Договору передбачена пролонгація строку кредитування, яка може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах в порядку пп.2.3.1.1., 2.3.1.2. Згідно анкети-заяви позичальник [PERSON] просила надати їй кредит в розмірі 10\~000,00 грн. Строк кредиту 30 днів з 22.06.2021. Дата повернення кредиту: 22.07.2021 року. Сума до повернення 13\~340,00 грн. Складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту за договором; проценти за користування кредитом 2\~640,00 грн., що нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Відповідно до пп. 6.1., 6.2., 6.3. кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація за посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього Кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиціїпро його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене Позичальником через сайт Товариства, мобільний додаток або у SMS-повідомлення з мобільного телефонного номеру Позичальника на номер 2277. Після укладення цей Кредитний договір надається Позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті Позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та /або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Товариства направлено Позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими Позичальником Товариству. Приймаючи пропозицію Товариства про укладення цього кредитного Договору Позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому. Таким чином, договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст.3, ст.12, п. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1ст. 205 ЦК України. Зазначені умови договору є публічною пропозицією у розумінні ст.ст.\~641,\~644 ЦК України. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, відповідно до статті 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту. Згідно ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Згідно із ст. ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавіти о-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 626 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму та укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Також визнано, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях, крім того підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису. Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання вказаного вище договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) грошових коштів на сайті позикодавця та відправлення кредитодавцю електронного повідомлення із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписанням Договору відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. У судовому засіданні встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» належним чином виконало свої зобов`язання за Договором про споживчий кредит №3706011, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існуванні на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У ньому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. 16.12.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №16/12-2021-43, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року, що уклали ТОВ «МІЛОАН» та боржник яким є [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року, що уклали ТОВ «МІЛОАН» та боржник яким є [PERSON] . Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до відповідача, [PERSON] . Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Не виконуючи належним чином зобов`язання за договором, відповідач порушив зазначені норми законодавства та умови укладеного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми, розмір яких встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно наданих позивачем доказів загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, комісії, що підлягає стягненню з позичальника станом на день звернення до суду, становить 78 340,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 10 000,00 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 67 640,00 грн., заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку) 0,00 грн., заборгованість з комісії 700,00 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 59 840,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 10 000,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 49 140,00 грн., заборгованість з комісії 700,00 грн. Представник відповідача з наданими позивачем доказами на підтвердження нарахованої заборгованості за відсотками не погоджується посилаючись на неправильність розрахунків. Так суд, дослідивши надані позивачем докази, якими останній обґрунтовує суму виниклої заборгованості, а також приймаючи до уваги заперечення представника відповідача, а також норми чинного законодавства приходить до наступних висновків. Як зазначено у висновках, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведений підхід до вирішення спорів у подібних відносинах підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа N 910/4518/16), де викладені такі правові висновки. "Поняття "користування кредитом", яким послуговуються скаржники, є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі N 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає. Отже, "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Отже, припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому законом або договором. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі N 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. У\~статті 627 ЦК України\~зазначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). За умовами п. 1.3. договору про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року, кредит надається строком на 30 днів. Термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 22.07.2021 року. Сума процентів за користування кредитом 2\~640,00 грн., які відповідно до п.1.5.2. Договору нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен жень строку користування кредитом. Разом з тим, у пункті 2.3. Договору викладені умови пролонгації строку кредитування. Пунктом 1.6. Договору обумовлена стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.7. Договору визначено, що тип процентної ставки фіксована. Особливості нарахування процентів визначені пп.2.2., 2.3. Згідно з пп.2.2.2. Договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених пп.2.2.3. Договору. Згідно з пп. 2.2.3. Договору проценти нараховуються за стандартною (базовою ставкою, що визначена п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в пп. 1.5.2. процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3. запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6. Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Пунктом 4.2. Договору визначено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням стооку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця. Згідно анкети-заяви позичальника строк кредиту 30 днів з 22.06.2021 року. Дата повернення кредиту: 22.07.2021 року. Сума до повернення 13\~340,00 грн. Складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту за договором; проценти за користування кредитом 2\~640,00 грн., що нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Аналізуючи наведені умови договору щодо строку, на який видається кредит, порядку нарахування процентів, суд приходить до висновку, що у договорі відсутні чіткі і зрозумілі для споживача умови про право кредитодавця нараховувати проценти за фактичне правомірне користування коштами після закінчення строку дії договору. Адже, в анкеті та п. 1.3 Договору визначений строк повернення кредиту 30 днів з моменту отримання кредиту, нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 30 день з моменту отримання кредиту, тоді як змістом пункту 2.3. передбачено продовження строку кредитування до невизначеної дати. Отже, слід виходити з того, що сторони не узгодили належним чином відповідальність за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України у виді сплати процентів за неправомірне користування кредитом. Враховуючи, що відповідач кредит наданий йому у розмірі 10\~000,00 грн. не повернув, з останнього підлягають стягненню відсотки у розмірі 2 640,00 грн, які узгоджені та нараховані відповідно до пп.1.5.2. Договору. Виходячи з викладеного, з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість за договором про споживчий кредит №3706011 від 22.06.2021 року у розмірі 13 340,00 грн., з яких 10 000 грн. сума боргу за тілом кредиту та 10 000,00 грн. проценти за користування кредитом в розмірі 2\~640,00 грн. та комісія 700,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3028,00 грн. Враховуючи, що позов задоволено частково, відповідно до положеньст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 598,26 грн. Позивачем також до суду подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 17 000 грн 00 коп. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, другастатті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частинами четвертою та п`ятоюстатті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другоїстатті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Зазначена судова практика є сталою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежуконкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина першастатті 81 ЦПК України). Судом встановлено, що до клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу стороною позивача надані докази на підтвердження обсягу понесених позивачем витрат та їх розміру, а саме договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року, заявку на надання юридичної допомоги № 211 від 04 листопада 2023 року, витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.11.2023 року, платіжну інструкцію №0396760000. Відповідач заперечував проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на завищений розмір витрат та неспівмірність їх зі складністю справи. З огляду на наявність заперечень відповідача проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку, що клопотання представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 6\~000,00 грн. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: partial