Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивача було призначено на посаду заступника директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 02.07.2019. Наказом т.в.о. директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 18.03.2020 було затверджено новий штатний розпис. 20.03.2020 т.в.о. Голови правління АТ ДАК «Автомобільні дороги України» попередив позивача про наступне звільнення з посади згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією його посади - заступника директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Наказом директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 14.04.2020 штатний розпис від 18.03.2020 було скасовано. Наказом т.в.о. Голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» Бородая О.М. від 19.05.2020 з посиланням на скасований штатний розпис від 18.03.2020 позивача звільнено з посади з 20.03.2020. Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки трудової книжки йому видано не було. Крім того, зауважує, що штатним розписом вд 18.03.21020 посаду заступника директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на підприємстві ліквідовано не було, а навпаки кількість посад заступників директора ДП «Київський облавтодор» з двох було збільшено до трьох. Враховуючи викладене, позивач просить скасувати наказ т.в.о. Голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» Бородая О.М. № 99-К від 19.05.2020; зобов`язати т.в.о. Голови правління АТ ДАК «Автомобільні дороги України» Бородая О.М. поновити позивача на посаді; стягнути з ДП «Київський облавтодор» АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 22000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2020 позовну заяву [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2022 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2024 призначено розгляд справи за позовом [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами загального позовного провадження за участю сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті справу за позовом [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2023 задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено витребувати докази в Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 1230 від 15.12.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. У грудні 2023 дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2023 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання у справі за позовом [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У квітні 2024 представник позивача подав до суду доповнення до позовної заяви про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, в яких останній просив стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. У червні 2024 представник відповідача-1 подала заперечення на доповнення до позовної заяви про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, в якому зазначила, що зміна предмета або підстав позову може мати місце до закінчення підготовчого засідання, тому просила відмовити у прийнятті до розгляду заяви про зміну підстав позову. Позивач та його представник в судовому засіданні зазначили, що позовні вимоги не змінюються, а додатково просять стягнути моральну шкоду. Позивач зазначив, що йому пропонували меншу заробітну платню і меншу посаду. Крім того, зазначив, що трудова книжка вже у нього, так як йому віддали її в коридорі. Позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача-1 в судовому засіданні зазначила, що заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позовну заяву вважає необґрунтованою і безпідставною. Пояснила, що інша посада була запропонована позивачу на підставі його кваліфікації і його диплому спеціаліста. Представник відповідача-2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Просила приєднати заперечення та відмовити у зміні позовних вимог позивача. Зазначила, що позивачу пропонували посаду начальника відділу з охорони праці, оклад нижчий, але посада повністю відповідала кваліфікаційній спроможності позивача. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, представників відповідачів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як зазначає позивач та не оспорюється сторонами, [PERSON] наказом № 10-к від 01.07.2019 було призначено на посаду заступника директора ДП «Київський олавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 02.07.2019. Судом встановлено, що Наказом Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 109-К від 18.03.2020 скасовано штатний розпис ДП «Київський облавтодор», що вводився в дію з 18.03.2020 з моменту його підписання та наказано вважати його таким, що не введений в дію з 18.03.2020, оскільки останній незаконно та без достатніх правових підстав підписаний головним інженером ДП «Київський облавтодор» Овсянніковим І.А. у період перебування останнього на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, супроводжувалась госпіталізацією до Київської міської клінічної лікарні № 7 тимчасовою втратою пам`яті та реанімаційними заходами. Відсторонено від виконання службових повноважень всіх осіб, які прийняті на роботу на основі незаконно прийнятого штатного розпису від 18.03.2020. Наказом Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги Україні» № 99-К від 19.05.2020 [PERSON] - 20.05.2020 звільнено з посади заступника директора дочірнього підприємства «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у зв`язку з її ліквідацією (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги Україні» було підготовлено повідомлення (попередження) [PERSON] про те, що у зв`язку з введенням в дію з 18.03.2020 нового штатного розпису працівників апарату ДП «Київський облавтодор» посада заступника директора ліквідована. Вказане повідомлення було вручено позивачу під розпис. Наказом Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 221-К/О від 20.05.2020 звільнено [PERSON] , 20.05.2020 з посади заступника директора дочірнього підприємства «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у зв`язку з її ліквідацією (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Листом від 22.04.2020 № 382/04/20 ДП «Київський облавтодор» було надано Компанії інформацію щодо того, що на підприємстві є вакантна посада провідного інженера відділу охорони праці та безпеки дорожнього руху, яка може бути запропонована позивачу. Листом від 23.04.2020 № 4/15-10/982 АТ ДАК «Автомобільні дороги України» було запропоновано позивачу переведення на посаду провідного інженера відділу охорони праці та безпеки дорожнього руху ДП «Київський облавтодор» та висловлено прохання письмово повідомити компанію про своє рішення. Оригінал вказаного листа [PERSON] було вручено під особистий підпис. Але письмової відповіді про своє рішення щодо запропонованої компанією вакантної посади в ДП «Київський облавтодор» позивач так і не надав. 15.05.2020 працівниками АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» складено акт про те, що 15.05.2020 о 13 год 47 хв. у відділ управління персоналом та соціальних питань компанії заступнику директора дочірнього підприємства «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» [PERSON]. у зв`язку з ліквідацією посади, на якій він працює, повторно запропоновано переведення на посаду провідного інженера відділу охорони праці та безпеки дорожнього руху дочірнього підприємства «Київський облавтодор» відповідно до листа компанії від 23.04.2020 № 4/15-10/982. [PERSON] відмовився від переведення на запропоновану посаду, мотивуючи це тим, що вона нижча від посади заступника директора дочірнього підприємства, а також його не влаштовує нижчий рівень посадового окладу на запропонованій посаді. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 зробила висновки щодо застосування відповідних норм права та зазначила, що зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників. Суд, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правові висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17, від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 23.12.2020 у справі № 500/1344/19, від 24.12.2020 у справі № 300/887/19, від 28.01.2021 у справі № 520/7731/19. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №520/11437/16-ц недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Відповідно до ст. 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй постанові від 23.01.2018 № 273/212/16ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. У відповідності до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Варто зауважити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, штатним розписом від 18.03.2020 посаду заступника директора ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на підприємстві ліквідовано не було, а навпаки, кількість посад заступників директора ДП «Київський облавтодор» з двох було збільшено до трьох. Статтею 42 КЗпП України встановлено, що переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Пунктом 5 статті 42 КЗпП України передбачено, зокрема, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: учасникам бойових дій. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] має посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , виданим 19.05.2015 Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України. Крім того, [PERSON] є молодшим сержантом військової частини [NUMBER] , що підтверджується відпускним квитком, який наявний в матеріалах справи. З наведеного слід зробити висновок, що відповідачами у порушення вимоги частини другої статті 40, частини 3 статті 42 КЗпП України щодо працевлаштування [PERSON] , не запропоновано наявні вакантні рівноцінні посади, які він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації та не враховано, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій. Отже, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, тому його вимоги про скасування наказу про звільнення підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Відповідно, слід і поновити [PERSON] на рівнозначній посаді ДП «Київський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Що стосується вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушеним прогулом за висновками Верховного Суду про застосування 235 КЗпП, що викладені 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц згідно постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-37956св18, визнається період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. За наявними в матеріалах справи документів, а саме штатний розпис (який вводився з 01.12.2019) середньоденна заробітна плата позивача, яка має використовуватися для розрахунку суми, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу складає 649,05 грн. Представник позивача просить у позовних вимогах стягнути середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 22000,00 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 21.03.2020 по 31.05.2024 (день винесення рішення суду) включно дорівнює 686045,85 грн., з розрахунку: 1057 робочих днів * 649,05 грн. Разом з цим, суд звертає увагу, що не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, за висновками Верховного Суду у постанові Великої Палати від 08 грудня 2021 року, викладеними у справі № 9901/407/19, слідуючи усталеній судовій практиці, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цими висновками підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу(за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, який заявив позивач 22000,00 грн. В свою чергу, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, враховуючи встановлені судом обставини, слід зазначити положення ст. 237-1 КЗпП України, якими встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру заподіяних потерпілому фізичних і моральних страждань, а також ступеня вини заподіювача шкоди у випадках, коли вина є підставою відшкодування шкоди. При визначенні розміру компенсації шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості. Характер фізичних і моральних страждань оцінюється судом з урахуванням фактичних обставин, при яких була заподіяна моральна шкода, та індивідуальних особливостей потерпілого (стаття 23 ЦК України, пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Доводи позивача про те, що звільнення привело його до значних моральних збитків позивача, який все життя самовіддано працював, зумів побудувати у Луганську власний бізнес, який повністю втратив через окупацію, добровольцем брав участь у боях за звільнення окупованої території, а тепер через неправомірні дії державного підприємства змушений звертатися до центру зайнятості за соціальною допомогою, після якої перебувати на утриманні дружини аж до повторної мобілізації. Крім того, значне зниження соціального статусу призвело до втрати соціальних зв`язків, значного зниження рівня життя сім?ї, а відтак сімейних розладів. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями. Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 20000,00 грн., як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Бородай Олексія Миколайовича, Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст.ст. 133, 141 ЦПК України, при задоволенні позову частково, судовий збір, від якого був звільнений позивач при зверненні до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial