Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

23 березня 2020 року [PERSON] звернулася до Балаклійського районного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на її користь, за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі матері в розмірі 1 000\~000,00 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що 23.11.2014 року приблизно о 16.00 год. в м. Дебальцеве Донецької області невстановленими особами здійснено терористичний акт (а саме артилерійський обстріл) моста, який знаходиться неподалік ресторану «Турист» в результаті якого було вбито її матір [PERSON] , [INFO] . За фактом загибелі матері позивача слідчим 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях триває досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за № 12014050150001671 від 24.07.2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. На теперішній час результатів розслідування немає. Відповідно до листа ГУ СБУ в Донецькій і Луганській області від 14.08.2019 року за вих. № 78/2/13-2761пт СУ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014050150001671 від 24.07.2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 258 КК України за фактом обстрілів м. Дебальцеве Донецької області. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб від терористичних актів. Однак відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити спричинену їй моральну шкоду, завдану терористичним актом, що призвів до загибелі матері. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює розмір спричиненої моральної шкоди завданої терористичним актом, що призвів до загибелі матері у розмірі 1\~000 000,00 грн. з огляду на те, що позивач підтримувала із матір`ю близькі родинні та дружні стосунки. Втрата матері для позивача є «довічною» та непоправною, призвела до суттєвої негативної зміни життя, що відобразилося в її емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості. Моральні страждання позивача та характер відносин із матір`ю засвідчує висновок експертів № 56/19 від 18.03.2020 року за результатами проведення комісійної психологічної експертизи. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 27 березня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 12 січня 2021 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 635/6172/17 за цивільним позовом громадянина до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту. Згідно розпорядження голови Верховного Суду України від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» зазначену справу було передано 25 травня 2023 року за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 закрито підготовче провадження, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті. У відзиві представник відповідача Кабінету Міністрів України позовні вимоги не визнав, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зокрема зазначив, що закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято, тому відсутні і правові підстави застосування у спірних правових відношеннях статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Доводи позивача щодо порушення державою позитивних зобов`язань не мають обґрунтованого й об`єктивного підтвердження та не є застосовними. Щодо невиконання Державою свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин вчинення зазначеного злочину звернув увагу на те, що на даний час держава в особі її уповноважених органів продовжує здійснювати розслідування злочину, внаслідок якого позивачу було завдано шкоду. Жодних рішень уповноважених державних органів, які б свідчили про необ`єктивність і незалежність цього розслідування, позивачем не надано. Позивач також не наводить жодних доказів нездатності держави України підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей. Тоді як з позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що має місце неможливість держави України підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей на тимчасово окупованій території України. Наведене вище також підтверджує перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 20104 року, з якого вбачається, що на території м. Дебальцеве Горлівського району Донецької області здійснювалася антитерористична операція. Позивач не обґрунтовувала, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик загибелі матері, що держава знала про можливість обстрілу м. Дебальцеве Донецької області з боку незаконних збройних формувань у зв`язку зі збройною агресією з боку РФ і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого обстрілу та усунення ризику для життя матері позивача. Отже, позивач належним чином не обґрунтувала, в чому полягало порушення державою Україна її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя її матері. Загибель матері позивача внаслідок обстрілу з боку незаконних збройних формувань організації "Донецька народна республіка" у м. Дебальцеве Донецької області та виконання державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя [PERSON] не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі "Кая проти Туреччини" (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87, і від 08 листопада 2005 року у справі "Гонгадзе проти України" (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Позивач не скаржилась на необ`єктивність і неефективність розслідування за фактом загибелі матері, тобто не стверджувала, що держава неналежно виконала її позитивний процесуальний обов`язок з гарантування права на життя (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункти 65-69). Також позовна заява не містить переліку дій, які повинна вчинити держава Україна для забезпечення ефективного розслідування загибелі матері позивача на неконтрольованій нею території, проте не вчинила. З приводу відшкодування моральної шкоди зазначив, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому, суд у цивільному процесі не має повноважень визначати ефективність розслідування злочину з огляду на те, що розслідування у кримінальній справі не закінчено. Позивач не надав жодного доказу порушення його прав державою в особі Кабінету Міністрів України. Кабінет Міністрів України не є органом досудового розслідування, а отже його дії не пов`язані з відсутністю ефективного розслідування злочину щодо позивача і встановлення винних осіб. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачає відшкодування моральної шкоди за відсутності вини держави. Відповідно до статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, яким заподіяно шкоду, в порядку встановленому законом. Відтак, якщо антитерористична операція впроваджена нормативно правовим актом та є юридичним фактом, який не потребує доказування, то факт вчинення терористичного акту, яким було завдано шкоду особі, наявність шкоди в особи та причинно-наслідковий зв`язок між ними в контексті норм кримінального та цивільного законодавства потребують встановлення та доведення у передбаченому законом порядку. Таким чином, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Також зазначив, що у позові не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права позивача на мирне володіння майном, визначене статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Вказані повноваження Кабінету Міністрів України, аж ні як не передбачають участь у проведені спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивача. Вважає, що позивач вказуючи, що саме держава в особі Кабінету Міністрів України є відповідачем у справі, тобто порушила права позивача, визначені статтею 2 Конвенції, повинен зазначити прийняття або неприйняття яких підзаконних нормативних актів Кабінетом Міністрів України привело к порушенню прав позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 визначала, що виконання фінансових зобов`язань держави здійснюється Державною казначейською службою. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. Таким чином, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, яке було визначене позивачем в якості відповідача, не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. У відзиві представник відповідача Державної казначейської служби України вимоги не визнав, просив у позові відмовити. Зокрема, посилаючись на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» зазначає, що без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 КК України, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, що призвів до загибелі матері позивача немає. Стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Вважає невірним пред`явлення позову до Казначейства, оскільки відповідачем повинна бути Російська Федерація, яка внаслідок систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури спричиняє численні жертви серед цивільного населення. Кім того, посилається на те, що на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає порядок відшкодування шкоди. Позивач [PERSON] у відповіді на відзив посилалася на обставини, викладені у позові, наполягала на задоволенні вимог, вважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої терористичним актом, що призвів до загибелі її матері покладається саме на державу Україна в особі Кабінету Міністрів України. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача Кабінету Міністрів України наполягав на відмові в задоволенні позову, з обставин викладених у відзиві. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Представник відповідача Кабінету Міністрів України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених увідзиві, просив у позові відмовити. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 06.06.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] у м. Дебальцево Донецької області померла [PERSON] , актовий запис № 126, складений 27 листопада 2014 року Виконавчим комітетом Червонодонецької селищної ради Балаклійського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27 листопада 2014 року. Позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , актовий запис про народження № 70 від 22 травня 1978 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 травня 1978 року та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28 липня 2001 року. Згідно довідки про причину смерті від [INFO] , [PERSON] померла від отримання множинних вогнепальних осколкових сліпих поранень тіла. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні 12014050150001671 від 24.07.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, вбачається, що 24.11.2014 року від громадянки [PERSON] надійшла заява про те, що [INFO] приблизно о 16.00 год. в результаті артобстрілу моста в м. Дебальцеве Донецької області, який знаходиться неподалік ресторану «Турист» загинула її матір [PERSON] . З листа ГУ СБУ в Донецькій і Луганській області від 14.08.20219 року за вих. № 78/2/13-2761пт вбачається, що СУ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014050150001671 від 24.07.2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 258 КК України за фактом обстрілів м. Дебальцеве Донецької області. [PERSON] визнано потерпілою, досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженню триває, про підозру нікому не повідомлялося. Згідно висновку експертів № 56/19 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 18 березня 2020 року, [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, та виникли внаслідок загибелі її матері [PERSON] , за обставин артобстрілу моста м. Дебальцеве 23.11.2014 року. [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний (можливий) розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] , становить від 5 00\~000,00 грн. до 1 000\~000,00 грн. Позивач у позові посилається на те, що вона тісно підтримувала із матір`ю близькі родинні та дружні стосунки. Втрата матері для позивача є «довічною» та непоправною, призвела до суттєвої негативної зміни її життя, що відобразилося в її емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості. Вирішую спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього кодексу у редакції, чинній станом на 18.09.2014 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Відповідно до ч.2 статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 звернула увагу на те, що ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції. Частини перша та друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі. З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування. Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок заподіяння каліцтва під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю матері позивача у період проведення АТО. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11). Доводи позивача про те, що відсутність закону, необхідність прийняття якого передбачена у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не може бути перешкодою у захисті права позивача, суд вважає неприйнятним з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду про відсутність права у позивача згідно з указаною статтею. Стосовно порушення з боку Держави статті 2 Конвенції та невиконання Державою своїх позитивних (матеріальних та процесуальних) обов`язків, на що посилається позивач у позовній заяві, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Самі по собі факти загибелі або каліцтва людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель або каліцтво людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції позитивний обов`язок має два різновиди: 1) матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб; 2) процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних. Відповідальність за порушення матеріального обов`язку за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню. Позивач просить стягнути з відповідача відшкодування за моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвело до загибелі її матері, посилаючись на незабезпечення відповідачем права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17 зауважила, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити. Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із каліцтвом внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо). Позивач зазначає, що вже з огляду на сам факт загибелі її матері внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених загибеллю її матері внаслідок терористичного акту, що призвело до суттєвої негативної зміни її життя та відобразилося в її емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, оскільки втрати позивача є довічними та більшою частиною непоправними. Проте, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель або ушкодження здоров`я людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини або отримання нею тілесних ушкоджень на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція у сенсі статті 1 Конвенції. Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIIIЗаяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року). Місто Дебальцеве Горлівського району Донецької області на час загибелі матері позивача було включене до затвердженого розпорядженням КМ України від 07 листопада 2014 року № 1085-р Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Станом на час розгляду справи м. Дебальцеве належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з відповідним Переліком, затвердженим у вигляді Додатка 1 до розпорядження КМ України від 07 листопада 2014 року № 1085-р у редакції розпорядження КМ України від 02 лютого 2022 року № 117-р. Наведене вище також підтверджує перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 20104 року, з якого вбачається, що на території м. Дебальцеве Горлівського району Донецької області здійснювалася антитерористична операція. Судом встановлено, що територія м. Дебальцеве, на якій загинула матір позивача, була на той час і є на зараз тимчасово окупованою. Відповідно Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити загибель матері позивача, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. За дотримання\~і захист\~прав людини\~на цих\~територіях за\~міжнародним гуманітарним\~правом відповідає\~РФ як\~держава,\~яка фактично\~окупувала і\~контролює частину\~Донецької і\~Луганської областей.\~Вона ж\~відповідає і\~за відшкодування\~будь-якої\~шкоди,\~завданої на\~цих територіях\~громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Позивач у позовній заяві не зазначила, які заходи могла вжити Держава Україна аби підтримувати громадський порядок на території, яку вона не контролює, та усунути ризик для її життя та здоров`я. Отже, як позивач, так і її представник не обґрунтували порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я. Доказів загибелі матері позивача внаслідок не виконання Державою Україною конкретних обов`язків з гарантування права на життя та здоров`я позивачем також суду не надано. З огляду на викладене, за обставин цієї справи відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку. Суд зазначає, що внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові КМ України «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» від 20 березня 2022 року № 326 (далі - постанова № 326). Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326). Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326). Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Щодо виконання відповідачем позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі "Кая проти Туреччини" (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87, і від 08 листопада 2005 року у справі "Гонгадзе проти України" (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Позивач не скаржилась на необ`єктивність і неефективність розслідування за фактом загибелі матері, тобто не стверджувала, що держава неналежно виконала її позитивний процесуальний обов`язок з гарантування права на життя (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункти 65-69)). Позовна заява не містить переліку дій, які повинна вчинити держава Україна для забезпечення ефективного розслідування загибелі матері позивача на не контрольованій нею території, проте не вчинила. Як вже встановлено, 24 липня 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050150001671 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини) [INFO] приблизно о 16.00 год. за фактом артилерійського обстрілу моста в м. Дебальцеве, який знаходиться неподалік ресторану «Турист» загинула [PERSON] . У вказаному кримінальному провадженні позивача [PERSON] визнано потерпілою. Встановлено, що досудове розслідування зазначеного кримінального провадження триває, про підозру нікому не повідомлялось, запобіжні заходи не обирались, рішень щодо закриття, передачі до суду тощо не приймалось, що підтверджується відповідями слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 14.08.2019 року за вих. № 78/2/13-2761пт на адвокатський запит та Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.07.2014 року. Справа не містить відомостей щодо оскарження позивачем бездіяльності або дій слідчих органів з розслідування обставин загибелі матері . Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, у межах не контрольованої території Україною, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї. Таким чином, відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Отже, зазначені вище докази не свідчать про те, що досудове розслідування проводиться неефективно. Позивач, як сторона кримінального провадження, має право надавати докази, заявляти клопотання та відводи, в тому числі слідчому, який здійснює досудове розслідування, оскаржувати дії та бездіяльність слідчого. Проте позивач з відповідними скаргами на дії слідчого не зверталась, будь-яких даних про те, на які стадії досудового розслідування перебуває вказане кримінальне провадження, позивачем суду не надано. Сам факт неповідомлення про підозру жодній особі не свідчить про неефективність розслідування. Крім того, слід враховувати і той факт, що територія м. Дебальцеве досі є тимчасово окупованою, що значно ускладнює проведення слідчих (розшукових) дій. Як на підставу відшкодування Державною Україна моральної шкоди позивач у позовній заяві посилається також на положення ст. 1167 ЦК України, пункт 1 частини другої якої, зокрема, передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. У визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. В той же час, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17, це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій. Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів невиконання або неналежного виконання Україною своїх позитивних обов`язків відповідно до ст. 2 Конвенції, а також заподіяння позивачу шкоди саме внаслідок дій відповідача\~Держави Україна, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача. З приводу доводів представника ДКС України, що вони не є належнім відповідачем у справі, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року № 641/8857/17 (пункт 64), залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави. Разом з тим, суд не вправі самостійно виключити ДКС України з числа відповідачів у даній справі. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Інші доводи\~сторін судом\~не приймаються\~до уваги,\~оскільки не\~спростовують наведених\~висновків суду. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed