Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що у період з 2005 року по червень 2018 року позивач та відповідачка проживали спільно без реєстрації шлюбу. У вказаний період народилося двоє дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідачка у період з 2005 по 2015 роки не працювала, займалася домогосподарством та доглядом за дітьми. Починаючи з 2016 року позивачу стало відомо про подружню зраду відповідачки, а також остання почала вживати наркотичні засоби. У період з 2016 по 2018 роки відповідачка поступово самоусунулася від догляду за дітьми та ведення домогосподарства, почала уходити з дому та зникала на декілька днів. Відповідачка не однократно притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. У червні 2018 року відповідачка забрала речі та переїхала за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] , де проживає разом із співмешканцем [PERSON] та своєю матір`ю [PERSON] . З червня 2018 року діти залишилися проживати разом із позивачем та перебувають повністю на його утриманні. Таким чином, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі в житті доньок, не виявляє турботи про них, не цікавиться їх станом здоров`я, та не приймає участі в їх лікуванні, не сприяє отриманню дітьми освіти. На підставі викладеного, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] та малолітньої - [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.04.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.05.2024, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. На адресу Деснянського районного суду міста Києва від Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] та малолітньої дитини [PERSON] . На адресу Деснянського районного суду міста Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. На адресу Деснянського районного суду міста Києва від відповідачки [PERSON] надійшла заява про визнання позову. Відповідно до вказаної заяви відповідачка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньок, а розгляд справи провести у її відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). Відповідно до інформації про задеклароване місце проживання особи, позивач та діти - [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою - [ADDRESS] . Згідно інформації про задеклароване місце проживання відповідачки, остання зареєстрована за адресою - [ADDRESS] . [PERSON] навчається в школі І-ІІІ ступенів № 292 імені Гетьмана України Івана Мазепи Деснянського району м. Києва, вихованням якої займається батько [PERSON] , який повністю піклується про доньку. За період навчання мама не приймала участь у шкільному житті, на батьківські збори не з`являлась, жодного контакту не підтримувала, про що свідчить довідка та інформаційна довідка (а.с.25, 26). [PERSON] навчається в школі І-ІІІ ступенів № 292 імені Гетьмана України Івана Мазепи Деснянського району м. Києва. Виховує [PERSON] батько - [PERSON] , він повністю піклується про доньку та приділяє їй належну увагу, про що свідчить довідка та інформаційна довідка (а.с. 31, 32). Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка не цікавиться життям та здоров`ям дітей, не утримує їх матеріально, не приймає участі в їх вихованні. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, надано висновок від 27.05.2024 № 102-2372 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] та малолітньої [PERSON] . На засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, надійшла заява [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенком К.І. від 03.05.2024, проте, що мати дітей не заперечує щодо задоволення позовних вимог про позбавлення її батьківських прав відносно доньок. Неповнолітня [PERSON] вказала, що підтримує позовну заяву батька щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно них. Малолітня [PERSON] вказала, що її виховує батько, мати не піклується про неї та не приділяє їй уваги. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем доведено ті обставини, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовку до самостійного життя, не забезпечує дітям необхідного медичного догляду та лікування, харчування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання тощо. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідачку батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідачку буде відповідати інтересам дітей, а тому позовна заява про позбавлення відповідачку батьківських є обґрунтованою та підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved