Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить: - визнати незаконним та скасувати рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частинні затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647; - витребувати із володіння [PERSON] на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801; - витребувати із володіння [PERSON] на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801 (номер запису про право власності: 43961774); - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802 (номер запису про право власності: 43959334); - стягнути з відповідачів на користь Житомирської обласної прокуратури сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Житомирською окружною прокуратурою виявлено факт протиправної передачі у приватну власність земель комунальної власності Оліївської територіальної громади, що порушує інтереси держави у сфері земельних відносин. ІІ. Процедура та позиції сторін. Провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 54). Ухвалою суду від 17.01.2023 року (а.с. 60) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У письмових поясненнях представник Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області адвокат Ляшенко Р. В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки прокурор не визначив та не обґрунтував з посиланням законодавство наявність факту порушення оспорюваними рішеннями та договорами інтересів держави та не визначив, яким чином укладення спірних договорів зашкодило або може зашкодити інтересам держави. Фактичним розпорядником земельної ділянки є Оліївська сільська рада; вказана земельна ділянка є комунальною власністю та не відноситься до державної власності, і саме територіальна громада могла отримувати матеріальні блага (а.с. 108-111). Ухвалою суду від 11.04.2023 року (а.с. 118) у задоволенні клопотання\~представника відповідача [PERSON] у частині повернення зі стадії судового розгляду в стадію підготовчого провадження\~відмовлено; надано відповідачам додатковий строк тривалістю п`ятнадцять днів з дня постановлення ухали для подачі відзиву на позовну заяву та всіх письмових доказів; надано позивачу додатковий строк\~для надання відповіді на відзив тривалістю п`ятнадцять днів із дня отримання відзиву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Арапов О. О. посилаючись на практику Верховного Суду, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки прокурором при зверненні із даним позовом до суду не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах; стверджує, що прокурором не надано належних обґрунтувань порушень інтересів держави у спірних правовідносинах. Окрім того, представник відповідача з посиланням на практику вищих судів стверджує, що затверджений оспорюваним рішенням проект землеустрою щодо відведення спірних земель не потребував погодження в порядку ч. 2 ст. 186-1 3К України відповідних уповноважених органів у сфері містобудування та архітектури, оскільки спірні землі є землями сільськогосподарського призначення та на них не планується розташування об`єкту будівництва (а.с. 124-135). Заступником керівника Житомирської окружної прокуратури Кравцовом Г. подано відповідь на відзив (а.с. 139-143), у якому зазначає, що прокурором належно та детально обґрунтовано в позові підстави представництва ним інтересів у спірних правовідносинах в якості самостійного позивача; прокурором в позові з посиланням на положення чинного законодавства і судової практики належно та детально обґрунтовано порушення інтересів держави внаслідок протиправного відчуження з комунальної власності спірних земель, доводи наведенні у відзиві щодо даного питання не спростовують позиції прокурора, викладеної у позові. Зазначає, що на момент прийняття сільською радою оспорюваних рішень, відповідно до детального плану, як містобудівної документації, на спірних землях було передбачено та заплановано розташування об`єктів будівництва проїздів. Вказує, що наявність погодження проекту землеустрою в порядку ч. 2 ст. 180-1 ЗК України відповідних уповноважених органів у сфері містобудування та архітектури було обов`язковою умовою для затвердження відповідного проекту та відведення спірних земель у приватну власність. У письмових запереченнях (а.с. 154-155) представник Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області зазначає про те, що аргументація прокурора в частині того, що спірна земельна ділянка згідно з детальними планами територій розроблених на замовлення Житомирської територіальної громади відведена під розміщення об`єктів будівництва є необґрунтованою з урахуванням того, що а ні генеральний план, а ні детальний план не є документацією, що визначає межі населених пунктів загалом, а тим більше в односторонньому порядку, без погодження з іншими, суміжними громадами. Ухвалою суду від 25.07.2023 року провадження по справі № 278/3252/22 у частині позовних вимог прокурара в інтересах держави\~до\~ [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельної ділянки\~закрито у зв`язку зі смертю фізичної особи, яка була однією із сторін у справі (а.с. 180). Ухвалою суду від 26.02.2024 року (а.с. 265-266) у задоволенні\~ клопотання представника [PERSON] - адвоката Черниша Олександра Миколайовича про призначення судової експертизи у справі за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Георгія Кравцова в інтересах держави до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельної ділянки\~\~відмовлено. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві, та відповіді на відзив просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області - адвокат Ляшенко Р. В. позовні вимоги не визнала та просила відмовити з підстав викладених у письмових поясненнях, запереченнях на відповідь на відзив та у письмовій промові до судових дебатів, яка долучена да матеріалів справи у судовому засіданні 12.06.2024 року. Зауважила, що висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні №1201906017000379 від 19.10.2023 року №1271/23-25 є неналежним доказом. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черниш О.М. позовні вимоги не визнав; просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що його довіритель є законним набувачем земельної ділянки, оскільки купив її; він не набув права власності на неї шляхом безоплатної приватизації. Вважає, що [PERSON] за життя також законно набула право власності на земельну ділянку, оскільки ст. 186-1 ЗК України застосовується лише тоді, коли на земельній ділянці розташовані об`єкти будівництва. Окрім того, дана земельна ділянка знаходиться у межах с. Оліївка, відтак, не потрібно було погодження Житомирської міської ради. Також зауважив, що висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні №1201906017000379 від 19.10.2023 року №1271/23-25 є неналежним доказом. Сторонами у процесі розгляду справи факт приналежності спірних земельних ділянок до земель Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області ніким не оспорювався та всіма учасниками процесу визнавався, відтак не потребує доведення. ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. Рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року № 454 затверджено Генеральний план міста Житомира, розроблений державним підприємством Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «ДІПРОМІСТО» ім. Ю. М. Білоконя Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (а.с. 37). До зазначеного рішення стороною позивача долучено ймовірно витяг з Генерального плану міста Житомира та викопіювання з розташуванням нібито спірних земельних ділянок (а.с. 38-39). Рішенням Житомирської міської ради № 579 від 04.04.2017 року (а.с. 40) затверджено план зонування міста Житомира. До зазначеного рішення стороною позивача долучено схему зонування території м. Житомир (а.с. 43), відповідно до якої, спірні земельні ділянки розташовані в зоні Ж-4 «Зона мішаної багатоповерхової житлової забудови та громадської забудови». До матеріалів справи стороною позивача також додано детальний план території розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 1,00 га у с. Оліївка Житомирського району Житомирської області (а.с. 44-46). Рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 318 від 21.12.2018 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», серед інших, надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,75 га в с. Оліївка із земель запасу для ведення особистого селянського господарства (а.с. 14-16). Пунктом 3 даного рішення передбачена необхідність погодження розробленних проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України. Відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації 19.09.2019 року відмовлено в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у зв`язку із невідповідністю цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації (а.с. 36). Рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано у приватну власність дану земельну ділянку кадастровий номер 1822085600:08:001:2647 (а.с. 18-19, зворот. а.с. 19). 02.10.2020 року право власності на дану земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про право власності: 38511214 (зворот. а.с. 23). 06.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 5217 (а.с. 20-21) відповідно до якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) земельну ділянку площею 0,75 га, розташовану за адресою: с. Оліївка Житомирського району Житомирської області; цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер земельної ділянки 1822085600:08:001:2647. Цього ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку за номером: 38539029 (а.с. 23-24). 09.09.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви [PERSON] від 01.07.2021 внесено запис про поділ об`єкту нерухомого майна земельної ділянки кадастровий номер 1822085600:08:001:2647 (а.с. 23-24). Одночасно з цим у реєстрі зареєстровано дві земельні ділянки за кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 площею 0,6 га та 1822085600:08:001:2802 площею 0,15 га, які перебувають у власності [PERSON] , що посвідчується записами про право власності № 43961774 та № 43959334 відповідно (а.с. 25-26). Зазначене також вбачається з витягів Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 31-33). IV. Мотиви, з яких виходить суд, застосовані норми права та висновок. Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави Питання щодо підстав та процесуального порядку реалізації права прокурора на звернення до суду на захист інтересів держави неодноразово поставало в судах і різні його аспекти знайшли відображення у практиці Верховного Суду. Відповідно до\~ст. 131-1 Конституції України\~прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що\~Конституцією України\~встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Міжнародні акти підкреслюють винятковість "прокурорського представництва". Зокрема, у п. 87 Висновку Венеціанської комісії CDL-AD(2013) 025 експерти зазначили про необхідність звести повноваження прокурора представляти інтереси держави в суді до ситуацій, в яких жоден інший державний орган не має можливості забезпечити представництво. Позиція європейських інституцій полягає у тому, що участь прокурора у судовому провадженні поза межами кримінального процесу допускається у виключних випадках, зокрема, з метою реалізації повноважень прокурора щодо захисту прав та основоположних свобод людини та громадянина, особливо у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості осіб, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (зокрема, інтереси громади). Вимога "виключності" випадків звернення до суду є конституційною. Її розширене тлумачення не відповідає\~Конституції. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у\~ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Частина 1 цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 3\~ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"\~прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту і зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень на звернення до суду з позовом прокурор зазначає про це в позовній заяві та в такому випадку прокурор набуває статусу позивача. Підставою для представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Отже виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". У\~Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99\~Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" навів мотиви, згідно з яким інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Ці висновки Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення\~Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене цим Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, застосованого у\~статті 23 Закону України "Про прокуратуру". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 28.01.2021 у справі №380/3398/20, від 05.10.2021 у справі №380/2266/21, від 02.12.2021 у справі №320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі №0440/6596/18. Громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, яка може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому,\~Основним Законом України\~(ст.ст. 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади. Хоча у\~Конституції України\~не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. З наведеного констатується, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави охоплює, у тому числі, й захист інтересів громади. Це відповідає висновку, викладеному у постанові від 29.11.2022 у справі №240/401/19. У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.07.2022 у справі №910/5201/19. Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"\~дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13.02.2019 №826/13768/16 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. У постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 29.11.2022 у справі № 240/401/19 зазначено, що інтереси держави можуть охоплювати собою й інтереси певної територіальної громади; звертаючись з таким позовом, прокурор фактично діє в інтересах держави; оскільки відсутні чіткі критерії визначення поняття інтереси держави, яке є оціночним, суди під час розгляду кожної конкретної справи повинні встановлювати наявність/відсутність інтересів держави та необхідність їх захисту у судовому порядку. У справі, що розглядається, прокурор в позові зазначив, що даний позов подається самостійно прокурором в інтересах держави, позовні вимоги аргументовано тим, що приймаючи оскаржуване рішення та передаючи у приватну власність земельну ділянку Оліївська сільська рада порушила вимоги земельного законодавства. У цій справі суд враховує, що у постанові від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 за позовом прокурора в інтересах держави до міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки підприємству, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у цій справі, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави тим, що в межах відносин з розпорядження землями територіальної громади міста та надання в користування земельної ділянки із земель комунальної власності орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, яка є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, порушивши встановлений порядок, тому міськрада має бути відповідачем у такій справі». Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 08.10.2019 у справі №\~\~ 920/447/18 та від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 неодноразово висловлювали правову позицію стосовно того, що захист прав територіальної громади у сфері земельних правовідносин є сумісним із захистом державних інтересів. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність, як початкового етапу процедури виділення земельної ділянки у власність особи, безпосередньо впливає на інтереси відповідної територіальної громади, а тому викладені у позові мотиви прокурора щодо необхідності представництва інтересів держави у суді у цій справі є обґрунтованими. Щодо позовних вимог по суті. Передача у приватну власність земельної ділянки комунальної власності можлива лише на підставі, у випадках та в порядку передбачених законом, за рішенням відповідної ради, прийнятим в межах її компетенції Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Місцеве самоврядування відповідно до ч. 1 ст. 140 Конституції у країни є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об?єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб?єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування відімальнав інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об?єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об?єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 16, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Отже, Оліївська сільська рада є органом місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності Оліївської ОТГ. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - це містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Відповідно до ч. 1 ст.\~17\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Отже, з огляду на те, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, то відповідність цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні, під час прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу, зокрема, на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки у власність особи, уповноважений орган визначає, виходячи із містобудівної документації на місцевому рівні - генерального плану та детального плану території, якщо такий розроблено. Статтею 116 ЗК України\~встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 118 ЗК України\~громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Згідно з ч. 2\~ст. 118 ЗК України\~рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ч. 6\~ст. 118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з ч. 7 ст.\~118\~ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У постанові від 20.09.2023 у справі №420/7463/20, предметом якої також було оскарження прокурором рішення Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20.01.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, Верховний Суд виснував. «53. З вищенаведених положень\~ЗК України\~вбачається, що реалізація права на безоплатне одержання земельної ділянки у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності здійснюється з дотримання встановленого порядку, складовою якого є обов`язкова перевірка уповноваженим органом державної влади або місцевого самоврядування відповідності місця знаходження земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. Така перевірка здійснюється на етапі надання дозволу на розробку технічної документації, а тому недотримання вимоги щодо здійснення відповідної перевірки свідчить про порушення уповноваженим органом встановленого законом порядку виділення земельної ділянки у власність або користування. Це є підставою вважати, що прийняттям рішення про надання дозволу про розробку технічної документації для відведення земельної ділянки у власність або користування, місце розташування якої не відповідає, зокрема містобудівній документації на місцевому рівні, може порушувати інтереси держави, що охоплюють у тому числі суспільні інтереси (інтереси відповідної територіальної громади)». Таким чином, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 42 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документаці. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 12 Закону України "Про основи містобудування", до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: затвердження детальних планів територій за наявності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території; визначення територій для містобудівних потреб; внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж населених пунктів відповідно до закону. Згідно з преамбулою Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені цим Законом, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органу державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, прийняття рішення про розробку та затвердження генеральних планів, та в їх межах планів зонування території у межах с. Оліївка нормами чинного законодавства віднесено до виключної компетенції Оліївської сільської ради, на яку покладено обов`язок реалізації планування території на місцевому рівні. Отже, Оліївська сільска рада Житомирського району Житомирської області, прийнявши спірне рішення № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» у частинні затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 1822085600:08:001:2647, розпорядилась землями комунальної власності Оліївської ОТГ на власний розсуд, в межах своєї компетенції та повноважень. Таким чином, прокурором не доведено в чому саме порушено інтереси Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Щодо надання оцінки висновку експерта № 1271/23-25 від 19.10.2023 року за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379 слід вказати наступне. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (частина 2 статті 102 ЦПК). Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду (ч. 3 ст. 102 ЦПК України). Крім зазначених вище вимог до висновку експерта, в статті 102 ЦПК України встановлені також наступні вимоги: зазначення коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав та що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. У Постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 зазначено, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Висновок\~експерта № 1271/23-25 від 19.10.2023 року за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, складений поза межами судового розгляду, не відповідає вимогам, встановленим ч. 5 cт. 106\~ЦПК України, а отже, у розумінні ст.\~102,\~106 ЦПК України\~не може бути взятий судом до уваги як належний доказ, оскільки, враховуючи предмет позову та обставини, які підлягають доведенню, питання, яке було поставлене експерту на вирішення, предметом такого висновку не було дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Відтак, оцінюючи докази у їх сукупності, у задоволенні позову необхідно відмовити з підстав, зазначених вище. Пунктом 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, оскільки суд не прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним документа, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки, відтак і в цій частині вимог, як похідних, слід відмовити. Крім того, суд має зауважити про наступне. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed