Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання права на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27.10.2006 вона разом з чоловіком - [PERSON] придбали у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . При укладанні договору купівлі-продажу земельна ділянка за вказаною адресою не придбавалась, оскільки продавець повідомила, що ділянка не приватизована та кадастровий номер відсутній. 19.05.2023 помер чоловік позивача. З питання оформлення спадщини позивач звернулася до нотаріуса, яка видала їй свідоцтво про право власності за законом після смерті чоловіка на 1/2 частку житлового будинку. Крім цього, під час оформлення спадщини нотаріус повідомила позивача, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] приватизована, має кадастровий номер та перебуває у власності продавця [PERSON] , та в усній формі повідомила, що за таких обставин, оформлення права власності на земельну ділянку можливе лише на підставі рішення суду. Отже, у зв`язку з неможливістю належним чином оформити право власності на земельну ділянку у позасудовому порядку, позивач змушена звернутись до суду з цією позовною заявою. На підставі ухвали суду від 28.02.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила. Представника позивача під час розгляду справи позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Представник виконкому Криворізької міської ради про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому, просить відмовити у задоволенні позову та з приводу цього надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що на теперішній час спірна земельна ділянка була надана у власність [PERSON] , Криворізька міська рада не є власником і розпорядником даної земельної ділянки, тому не є належним відповідачем у справі. Також у матеріалах справи відсутня будь-яка інформація стосовно того, чи не була включена спірна земельна ділянка у спадкову масу після відкриття спадкової справи, чи не перейшло право власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування до інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.10.2006 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] придбали домоволодіння, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстровано у КП «Криворізьке БТІ», про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12369146 від 02.11.2006. Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.2023, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його дружина [PERSON] успадкувала 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] .\~ Як вбачається з Державного акта на право власності серії ЯЕ №146612 від 11.07.2007 власником земельної ділянки площею 0,0611 га, кадастровий номер: 1211000000:08:595:0060, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та сервітуту, площею 0,0069 га, для обслуговування газопроводу, за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Як вбачається зі спадкової справи №8/2019 [PERSON] померла [INFO] та спадщину після неї прийняв її син [PERSON] . При цьому, спірна земельна ділянка до спадкового майна померлої включена не була. Аналізуючи норми права, на які посилався позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно із частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладання договору-купівлі продажу нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладання договору-купівлі продажу нерухомого майна) до особи, яка придбала житловий удинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до\~ набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Таким чином, зазначені норми Закону закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на об`єкт нерухомого майна стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування розташованого на ній об`єкта нерухомості. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку доцільним є посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18, а саме, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності,

Outcome: approved