Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначено,\~що ухвалою\~Кіровського районного\~суду м.\~Кіровограда від\~02.10.2023\~року [PERSON] , звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначає, що в ухвалі Кіровського районного суду вказано, що 16.06.2021 р. близько 17:25 годині, [PERSON] , перебував біля під`їзду [ADDRESS] , разом зі своєю колишньої дружиною [PERSON] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої у [PERSON] виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] . Реалізовуючи свій злочинний умисел, [PERSON] діючи умисно, наніс один удар кулаком правої руки в область правого ліктя потерпілої [PERSON] . Своїми протиправними діями [PERSON] спричинив потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої ліктьової ямки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №421 від 19.06.2021р. відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказує, що від злочину зазнала нестерпний біль та сильні душевні переживання, які виризались в тому, що вона себе почувала приниженою, незахищеною. Крім того, нанесення їй тілесних ушкоджень призвело до хвилювань за стан здоров`я її дитини, яка перенесла операцію, та була присутня під час цих подій. Також, їй завдано матеріальну шкоду, яка полягає у відшкодуванні вартості витрат на правничу допомогу, яка становить 3 000,00 грн. За вказаного змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. 15.03.2024 року ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником відповідача 07.05.2024 року через канцелярію суду надано заяву про застосування строків позовної давності та 11.06.2024 року - письмові пояснення. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили задовольнити позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та врахувати заяву про застосування строків позовної давності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що до неї зателефонувала позивач. По телефону дуже сильно плакала. Сказала, що її побив її колишній чоловік. Коли свідок приїхала додому до позивача то побачила, що її чоловік (батько позивача) розмовляє з поліцією, у доньки гематома на руці. Швидка, яка прибула на виклик надала необхідну допомогу позивачу. Після [PERSON] їздила на перев`язки руки у лікарню, пила знеболююче. Ввесь час свідок перебувала в квартирі позивача, оскільки та не могла нічого робити правою рукою після нанесення тілесних ушкоджень. Її ритм життя змінився, багато лежала та мала душевні страждання з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що конфлікту між ним та позивачем не було. В той день він прийшов до своєї доньки, по графіку, який встановив орган опіки та піклування. Перед цим побачив, що проводився збір коштів та коли прийшов до квартири, з`ясувалось, що позивач там робиться ремонт. Почав все знімати на камеру свого телефону. Після чого позивач почала на це все агресивно реагувати. Він зібрав свої речі та пішов. Чому позивач за ним побігла на перший поверх йому не відомо. Тілесних ушкоджень не наносив, під час розгляду кримінального провадження свою вину не визнав, та написав клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку з тим, щоб його доньку не допитували в якості свідка. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено\~що,\~ухвалою Кіровського\~районного суду\~м.\~Кіровограда від\~02.10.2023\~року [PERSON] ,\~ [INFO] , звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №12021121130000917 внесене до ЄРДР 17.06.2021 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрито у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності. В ухвалі Кіровського районного суду зазначено, що 16.06.2021 р. близько 17:25 годині, [PERSON] , перебував біля під`їзду [ADDRESS] , разом зі своєю колишньої дружиною [PERSON] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої у [PERSON] виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] . Реалізовуючи свій злочинний умисел, [PERSON] діючи умисно, наніс один удар кулаком правої руки в область правого ліктя потерпілої [PERSON] . Своїми протиправними діями [PERSON] спричинив потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правої ліктьової ямки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №421 від 19.06.2021р. відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Посилання відповідача на те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.\~125\~КК України закрито, а тому його не визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, є безпідставними з огляду на таке. За змістом статті 129\~КПК України обвинувачений у кримінальному провадженні звільняється від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану злочином, у разі встановлення судом відсутності події кримінального правопорушення. Отже, в усіх інших випадках, у тому числі і у разі, коли кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності з підстав ч.1 ст.\~49\~КК України питання про цивільно-правову відповідальність вирішується на загальних підставах. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч. 1\~ст. 1177 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За частиною першою\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31.03.1995\~року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] було завдано легкі тілесні ушкодження, що свідчить про перенесення нею фізичного болю та страждань, що безумовно негативно позначилося на її психологічному та фізичному стані та призвело до моральних страждань. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховує рівень фізичного болю та страждань, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд зазначає, що потерпіла була побита чоловіком, та пережила сильний фізичний біль, істотний стрес та приниження. Наведені обставини призвели до зміни звичайного укладу та способу життя [PERSON] . Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , оскільки вона є матір`ю позивача, та є зацікавленою особою та показів свідка [PERSON] , який є відповідачем по справі і відповідно є зацікавленим в розгляді справи. Врахувавши глибину і тривалість моральних страждань потерпілої, пов`язаних із тілесними ушкодженнями, на переконання суду, відшкодування моральної шкоди у розмірі 15\~000,00 грн. відповідатиме вимогам розумності та справедливості за обставин цього провадження. Щодо вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд звертає увагу на таке. Статтею 118 КПК України\~встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів. Тобто положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені\~главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року (справа №462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18) зробила такі висновки щодо застосування норм права: питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами\~КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядках. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, то такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли. Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 17.06.2020 року справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20\~КПК\~не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог\~КПК\~та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні\~КПК. Нормами КПК України встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст.\~368, ч. 4 ст.\~374 КПК). Оскільки ст.126\~КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат. Потерпілі від кримінального правопорушення мають право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Таке право залишається у потерпілих незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності. Згідно вищезгаданої правової позиції Великої Палати Верховного Суду суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Касаційним судом вказано, що звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду. Суд наголошує, що позивач, як потерпіла від кримінального правопорушення, не зверталась до суду першої інстанції в рамках кримінального судочинства з клопотанням про вирішення питання компенсації витрат, понесених нею на професійну правову допомогу. Крім того, на підтвердження понесених витрат за надання професійної правової допомоги позивачем надано розрахункову квитанцію від 16.08.2023 року, а саме про понесені витрати в межах кримінального провадження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що заявлені позивачем витрати не є збитками, які можуть бути стягнути шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Ці витрати повинні бути розподілені судом в межах того кримінального провадження, у ході якого вони виникли. З приводу заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Частина 1 ст.261 ЦК України регламентує, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого (ч.1). \~Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства\~(ч.4). \~Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства\~(ч.7). Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи. Крім того, у відповідності до п. 12 Прикінцевих положень ЦК України. зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За п. 14 Прикінцевих положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Як вбачається з обвинувального акту кримінального правопорушення? в якому був обвинуваченим відповідач, подія сталася у період 16.05.2021 року, а кримінальне провадження було закрито 02.10.2023 року, тому виходячи з наведених норм права строк позовної давності не сплинув. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує із [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.\~ Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial