Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

04.04.2023 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просила стягувати з [PERSON] ( [PERSON] ), на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі цього позову і до досягнення дітьми повноліття Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 11.02.2016 року. Шлюб між позивачем та відповідачем не припинено, проте вони проживають окремо з березня 2022 року. Сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на утриманні позивача. Відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, кошти на утримання дітей надає час від часу залежно від свого бажання та відмовляється спілкуватися з позивачем, зокрема й узгоджувати розмір і періодичність сплати аліментів на утримання дітей. На забезпечення побутових потреб дітей позивач витрачає значні кошти, зокрема на придбання продуктів харчування (як син, так і донька потребують спеціального харчування, що становлять продукти без лактози, цукру, дріжджів), придбання одягу та взуття, засобів гігієни, іграшок чи інших дитячих товарів, витрачає значні кошти на потреби, спричинені хворобою доньки [PERSON] , у якої діагностовано органічне ураження ЦНС (розлад аутичного спектру). Через наявне захворювання донька позивача та відповідача є особою з інвалідністю (дитина з інвалідністю), що підтверджується довідкою наданою Управлінням праці та соціального захисту населення від 06.01.2023 року за №73/02 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда №Р/74-22. Наявне захворювання потребує проведення медичних обстежень, консультування, а також періодично (раз в три місяці) лікування і комплексу реабілітаційних заходів (медична, психолого-педагогічна, фізична, соціально-побутова реабілітація). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, якою позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити і не заперечують проти ухвалення по справі заочного рішення. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2023 року було відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів з повідомленням (викликом) сторін. Суд звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги (про вручення відповідачу документів, виклику (повідомлення) про день судового розгляду і виконання окремої процесуальної дії) до іноземного суду або іншого компетентного органу Італійської Республіки, громадянином якої є відповідач [PERSON] ( [PERSON] ). Справу було призначено до розгляду на 06.11.2023 року та, на випадок невчасного вручення відповідачу виклику (повідомлення) про день судового розгляду, були визначені резервні дати судового засідання: 11.12.2023 року та 15.01.2024 року. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) в судові засідання, які призначались на 06.11.2023 року, 11.12.2023 року, та 15.01.2024 року не з`явився, докази повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи на час розгляду справи судом були відсутні. Приймаючи до уваги, що відомості про виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2023 року, на час проведення судового засідання, призначеного на останню резервну дату 15.01.2024 року, на адресу суду не надійшли, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2024 року, суд повторно звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги (про вручення відповідачу документів, виклику (повідомлення) про день судового розгляду і виконання окремої процесуальної дії) до іноземного суду або іншого компетентного органу Італійської Республіки, справу було призначено до судового розгляду на 10.06.2024 року та були визначені резервні дати судового засідання 09.09.2024 року та 14.10.2024 року. Проте, 26.01.2024 року на адресу суду надійшли документи від компетентного органу Італійської Республіки про виконання судового доручення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, з яких вбачається, що 21.10.2023 року уповноважена особа компетентного органу Італійської Республіки вручила копію позовної заяви з додатками до неї, повідомлення про день та час розгляду справи по суті [PERSON] , який є батьком відповідача та його повіреним на підставі довіреності від 02.02.2018 року, посвідченої нотаріусом Франческо Вінчігуерра. Отже, відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судові засідання, які призначались на 06.11.2023 року, 11.12.2023 року, та 15.01.2024 року суду не повідомив, заяв про відкладення слухання справи або слухання справи за його відсутності на адресу суду не направляв, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. При цьому, суд вважає необхідним звернути увагу на наступне. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, №30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року). Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно паспорту № [NUMBER] виданого Міністром закордонних справ та міжнародного співробітництва 05.10.2016 року, [PERSON] ( [PERSON] ) є громадянином Італійської Республіки З огляду на те, що відповідач є громадянином Італійської Республіки, то дана справа є справою з іноземним елементом і питання підсудності цієї справи визначається з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право». Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77). Згідно ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (частина перша статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно із статтями 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Відповідно до довідки № 371888 наданої ГУ ДМС в Одеській області від 27.09.2018 року, [PERSON] , [INFO] є громадянкою України. Окрім цього, згідно довідки № 5119-000008684 наданої ГУ ДМС в Одеській області від 02.06.2022 року, [PERSON] , [INFO] є громадянином України. Ураховуючи те, що спільні діти сторін є громадянами України, тому до правовідносин у даній справі слід застосовувати законодавство (право) України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що сторони [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.02.2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 50. Станом на час розгляду справи судом, шлюб між сторонами не розірваний. Сторони мають спільних дітей, а саме малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.08.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Крім цього, сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.07.2019 року виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Суд визнає загальновідомими обставини потреби дітей у придбанні речей першої необхідності, продуктів харчування, про що зазначає позивач у позовній заяві, як на підстави своїх вимог, а тому в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України ці обставини визнаються судом такими, що не потребують доказування. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої-третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. Згідно ч.ч.1,2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Оскільки на теперішній час малолітні діти постійно проживають разом з позивачем, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від батька дитини, який повинен виконувати свій обов`язок щодо їх утримання належним чином. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, з врахуванням принципу співмірності та розумності, аліменти у розмірі 1/3 частини на утримання дітей до досягнення найстаршою дитиною повноліття та у розмірі частини на утримання молодшої дитини до досягнення ним повноліття, із [PERSON] ( [PERSON] ) на користь [PERSON] , відповідатимуть інтересам дітей та матері і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] ( [PERSON] ) про стягнення аліментів та стягувати з [PERSON] ( [PERSON] ) на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 квітня 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною, а саме [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] , а в подальшому стягувати із [PERSON] ( [PERSON] ) на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття, тобто до [INFO] . В задоволенні решти вимог позовної заяви щодо стягнення аліментів в більшій частині від всіх видів заробітку (доходів) необхідно відмовити. Відповідно до ст. ст. 79, 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] ( [PERSON] ) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: partial