Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідачка) про стягнення боргу за розпискою в загальному розмірі 9 225,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.12.2020 року між позивачем та відповідачкою була складена розписка про передачу останній грошових коштів у сумі 10 450 (десять тисяч чотириста п`ятдесят) доларів США. Як зазначає позивач, згідно даної розписки відповідачка [PERSON] зобов`язалася повернути грошові кошти у два етапи: 5450 ( п`ять тисяч чотириста п`ятдесят ) доларів США зобов`язувалась повернути в строк до 25.01.2021 року; решта сума боргу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США зобов`язувалась повернути не пізніше 15.02.2021 року. На виконання своїх зобов`язань 03.02.2021 року відповідачка [PERSON] повернула позивачу 1000 (тисячу) доларів США та 8000 (вісім тисяч) гривень. Решта суми боргу у строк до 15.02.2021 року позивач не отримав, а відповідачка уникає виконання своїх зобов`язань, в результаті чого позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Зокрема, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення шахрайських дій з боку відповідача, за наслідком якого зареєстровано кримінальне провадження № 12021105070001741 від 17.09.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2023 матеріали позовної заяви передано до провадження судді Аббасової Н.В. Ухвалою суду від 21.12.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 04.01.2024 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивачем вказано вимоги про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 23.12.2020 у сумі 9 225 доларів США, що згідно даних офіційного курсу НБУ на день подання позову становить 343 100 грн. Ухвалою суду від 11.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши що вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка у призначені судові засідання жодного разу не з`явилася, про час та місце його проведення повідомлялася судом належним чином, причин неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою останнього відомого місця реєстрації відповідачки, поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідачки на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити позицію останьої щодо предмету спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідачка отримала у борг у позивача грошові кошти сумі 10 450, 00 доларів США, які зобов`язувалася повернути у два етапи: 5450 ( п`ять тисяч чотириста п`ятдесят ) доларів США зобов`язувалась повернути в строк до 25.01.2021 року; решту суму боргу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США зобов`язувалась повернути не пізніше 15.02.2021 року. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачці грошові кошти у сумі 10 450,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 23.12.2020, згідно з якою [PERSON] надала вказану розписку [PERSON] , про те, що вона як позичальник отримала грошові кошти в розмірі 10 450,00 доларів США, та зобов`язувалася повернути вказані кошти у два етапи: 5450 ( п`ять тисяч чотириста п`ятдесят ) доларів США зобов`язувалась повернути в строк до 25.01.2021 року; решта сума боргу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США зобов`язувалась повернути не пізніше 15.02.2021 року. На розписці міститься запис, зроблений позивачем [PERSON] , який свідчить про часткове виконання відповідачкою своїх зобов`язань, а саме: 03.02.2021 року відповідачка [PERSON] повернула позивачу 1000 (тисячу) доларів США та 8000 (вісім тисяч) гривень, що складає 225 (двісті двадцять п`ять) доларів США на день повернення згідно курсу НБУ на 03.02.2021 року (8000 х 28.14=225). У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). В ході розгляду даної цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені договором строки, а також подання відповідної зустрічної позовної заяви щодо оспорювання відповідного правочину. Суд зауважує, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що кошти в розмірі 9 225,00 доларів США позичальником не повернуті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку, сума позика була отримана відповідачем в іноземній валюті без визначення еквіваленту до національної валюти України гривні, а тому враховуючи те, що наразі чинним законодавством не передбачено заборони виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті, то вимога позивача про стягнення суми позики в іноземній валюті є правомірною. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачка не виконала в повному обсязі своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимога про стягнення на його користь з відповідачки суми позики в розмірі 9 255,00 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 3 431,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved