Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Заступник керівника Броварської окружної прокуратури Шайтанова М. у лютому 2024 року звернулася до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просила конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у [PERSON] частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3221985801:01:005:0072, площею 0,4396 га та частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3221985801:01:006:0021, площею 0,1604 га, розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, с. Стара Оржиця, на території колишньої Старооржицької сільської ради Згурівського району (на даний час - Згурівська об`єднана територіальна громада Броварського району) та стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Броварською окружною прокуратурою при виконанні своїх повноважень виявлено факт порушення інтересів держави щодо незаконного перебування у приватній власності громадян Російської Федерації земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом номер 1524, виданого 05.07.2016 набула право власності на частку в праві власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3221985801:01:005:0072, площею 0,4396 га, розташовану за адресою: Київська область, Броварський (колишній Згурівський) район, с. Стара Оржиця, на території колишньої Старооржицької сільської ради Згурівського району (на даний час - Згурівська об`єднана територіальна громада Броварського району) Київської області. [PERSON] 05.07.2016 зареєструвала право власності на частку зазначеної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 15243428. Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що співвласником частки вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Право власності на частки вказаної земельної ділянки також зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, громадянка Російської Федерації [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом номер 1518, виданого 05.07.2016 набула право власності на частку в праві власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3221985801:01:006:0021, площею 0,1604 га, розташовану за адресою: Київська область, Броварський (колишній Згурівський) район, с. Стара Оржиця, на території колишньої Старооржицької сільської ради Згурівського району (на даний час - Згурівська об`єднана територіальна громада Броварського району) Київської області. [PERSON] 05.07.2016 зареєструвала право власності на частку зазначеної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 15243987. Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що співвласником частки вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Право власності на частки вказаної земельної ділянки також зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на момент звернення з даним позовом до суду громадянка Російської Федерації [PERSON] є власником по часток вказаних земельних ділянок понад сім років. За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з даними Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області [PERSON] 29 травня 2009 року ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було надано дозвіл на іміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про іміграцію» як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, та остання має посвідку на постійне проживання в Україні. Інформація щодо оформлення [PERSON] паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон - відсутня. Враховуючи те, що [PERSON] , будучи іноземною громадянкою упродовж року після набуття права власності на часток земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не відчужила їх, є підстави для конфіскації часток земельних ділянок у власність держави. Суддя Згурівського районного суду Київської області своєю ухвалою від 28.02.2024 відкрила провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначила підготовче засідання, встановила сторонам строки для подання заяв по суті справи. Згурівський районний суд Київської області своєю ухвалою від 15.02.2024 задовольнив заяву заступника керівника Броварської окружної прокуратури про забезпечення позову, наклав арешт на частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3221985801:01:005:0072, площею 0,4396 га та на частку земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3221985801:01:006:0021, площею 0,1604 га та заборонив [PERSON] розпоряджатись, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, обєднання земельної ділянки із кадастровим номером 3221985801:01:005:0072, площею 0,4396 га та земельної ділянки із кадастровим номером 3221985801:01:006:0021, площею 0,1604 га з іншими земельними ділянками. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] у підготовче засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Відповідач [PERSON] направила суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просила їх задовольнити. Третя особа [PERSON] про причини неявки суду не повідомив. Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області для участі у розгляді справи свого представника не направило, про причини неявки суд не повідомило, письмових пояснень по суті справи не подало. Представник позивача прокурор Худякова М.Ю. в підготовче засідання, призначене на 28.05.2024 не з`явилася, направила до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Суд визнав можливим розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказах, наявних у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що громадянці Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , 29 травня 2009 року ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням) та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 06.06.2009, терміном дії - безстроково (а.с. 21 - копія інформації ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом номер 1518, посвідченого 05.07.2016 державним нотаріусом Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області Саркісян О.М., гр. [PERSON] набула право власності на частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1604 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3221985801:01:006:0021. Право власності на частку вказаної земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право: 15243987 (а.с. 30 - копія свідоцтва, а.с. 27-29 - інформація з ДРРП). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом номер 1524, посвідченого 05.07.2016 державним нотаріусом Згурівської районної державної нотаріальної контори Київської області Саркісян О.М., гр. [PERSON] набула право власності на частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4396 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3221985801:01:005:0072. Право власності на частку вказаної земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право: 15243428 (а.с. 32 - копія свідоцтва, а.с. 24-26 - інформація з ДРРП). Разом із цим, Броварською окружною прокуратурою виявлено порушення ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України у зв`язку з перебуванням у приватній власності [PERSON] по часток зазначених вище земельних ділянок. Адже, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на момент звернення з даним позовом до суду громадянка Російської Федерації [PERSON] є власницею частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221985801:01:005:0072 (інформаційна довідка № 364884775 від 07.02.2024) та частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221985801:01:006:0021 (інформаційна довідка № 364883684 від 07.02.2024), а отже по часток вказаних земельних ділянок перебувають у її власності понад сім років. Вказані відомості підтверджуються інформацією, викладеною в листі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 10-10-0.61-12156/2-23 від 22.12.2023. (а.с. 18-20 - копія листа). У даній справі існує спір про перебування у власності іноземного громадянина особливо цінних земель сільськогосподарського призначення, що охороняються державою. Вказаний спір виник 05.07.2017, з моменту виникнення обов`язку у відповідача (громадянина іноземної держави) відчужити набуті ним у власність частки земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Інтереси держави в суді представляє прокурор на підставі положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», де передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно положень ст. 14 Конституції та ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Частиною 3 ст. 22 ЗК України, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. У свою чергу, частина 5 ст. 22 ЗК України передбачала, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Нова редакція ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Підстави набуття права власності на землю громадянами визначені у ст. 81 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Водночас, положення ч. 4 ст. 81 ЗК України містить обмеження щодо володіння землями сільськогосподарського призначення, прийнятими у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, та зобов`язує їх протягом року здійснити відчуження таких земель. Вказана вище норма закону є імперативною, і не дотримання таких приписів тягне за собою цивільну відповідальність, передбачену законом. Так, за нормами земельного законодавства невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом України, є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (пункт «е» ст. 140 ЗК України). Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункту д) ст. 140 та пункту в) ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється шляхом конфіскації земельної ділянки за рішенням суду. Відповідне правило також закріплено у ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України, де зазначено: якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом встановленого строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. У відповідності до ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Захищаючи права іноземців на отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність шляхом спадкування, українським законодавством встановлений річний термін на відчуження такої земельної ділянки. При цьому пункт 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України є імперативними. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи громадянкою Російської Федерації, після набуття права власності 05.07.2016 на частину земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:005:0072 та на частину земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:006:0021, протягом року після прийняття спадщини та державної реєстрації права власності на них добровільно їх не відчужила. Таким чином, відповідач [PERSON] не виконала вимоги ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України та, будучи громадянкою Російської Федерації, яка має право постійного проживання в Україні, безпідставно залишається власником частини земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:005:0072 та частини земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:006:0021, які не можуть перебувати у її власності згідно закону, оскільки вказані земельні ділянки відносяться до особливо цінних земель сільськогосподарського призначення, які є основним національним багатством українського народу та перебувають під особливою охороною держави. Пунктом 10 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ч. 1 ст. 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що право власності відповідача [PERSON] на частину земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:005:0072 та на частину земельної ділянки кадастровий номер 3221985801:01:006:0021 для ведення особистого селянського господарства, які відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, підлягає примусовому припиненню, шляхом конфіскації по частині земельних ділянок у відповідності до вимог чинного законодавства України. Отже, позовні вимоги заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. При поданні позову за рахунок бюджетних коштів Київської обласної прокуратури, згідно платіжної інструкції № 267 від 08.02.2024 на рахунок держави сплачено судовий збір у розмірі передбаченому ЗУ «Про судовий збір» в загальній сумі 4543,00 грн, з яких: за вимогу майнового характеру (конфіскація) сплачено 3028,00 грн судового збору; за подання заяви про забезпечення позову сплачено 1514,00 грн судового збору (а.с. 16). Зазначені витрати прокуратури відносяться до судових витрат, які при задоволенні позову підлягають стягненню з відповідача на користь платника судового збору у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] визнано позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, на підставі ст. 142 ЦПК України повернути Київській обласній прокуратурі 50 % судового збору, що був сплачений нею та підлягав стягненню з [PERSON] а саме грошові кошти у розмірі 2271,00 грн. Щодо вжитих судом заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Згурівського районного суду Київської області від 15 лютого 2024 року, то такі заходи, з огляду на задоволення позову, після набрання рішенням законної сили продовжують свою дію як заходи виконання судового рішення у межах строків, визначених ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України або можуть бути скасовані раніше за клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved