Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 150000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2022 року на підставі досягнутої усної домовленості про укладення договорів позики перерахував на картковий рахунок відповідача 150000 грн. Оскільки [PERSON] кошти не повернув, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 150000 грн. як безпідставно набуті кошти. Представник відповідача подав відзив на позов, у якому позов не визнав у повному обсязі та зазначив, що як вбачається з квитанції про перерахування [PERSON] грошей призначенням платежу є «Поворотна фінансова допомога», яка згідно з діючим законодавством може бути надана лише на підставі договору позики, однак позивачем вказаного договору позики, який відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України повинен бути укладений у письмовій формі, до матеріалів справи не долучено. Крім того, з матеріалів справи неможливо встановити чи настав час повернення коштів, встановлений на підставі домовленості між сторонами, та чи виникло у позивача порушене право, хоча вказана умова є обов`язковою для договору позики. Також, у даному випадку взаємовідносини сторін є релевантними до відносин досліджених Верховним Судом у справі №548/741/21, оскільки позивач, знаючи що між ним та відповідачем відсутній обов`язок щодо повернення коштів, сплатив такі кошти, чим фактично допустив суперечливу поведінку, діяв без помилки та погодився на настання для себе негативних наслідків. Крім того, оскільки з моменту перерахування коштів пройшов тривалий час і відповідач у зв`язку з початком війни втратив великий об`єму документів, останній не має можливості ідентифікувати платника та встановити дійсну природу коштів (а.с.22-24). Суд, заслухавши представника позивача, який позов підтримав, представника відповідача, який позов не визнав, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Судом встановлено, що відповідно до квитанції №41794851 від 18 лютого 2022 року [PERSON] , позивач у справі, перерахував 150000 грн. на рахунок [PERSON] (код: [NUMBER] , банк отримувача: АТ «Універсал банк», рахунок: [NUMBER] , призначення платежу: поворотна фінансова допомога) (а.с.5). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.1 ст.1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст.1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акта, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Оскільки судом встановлено, що призначенням платежу позивача на користь відповідача є поворотна фінансова допомога, то доводи представника відповідача про те, що позивач сплатив ці кошти, знаючи, що у відповідача відсутній обов`язок щодо їх повернення відсутній, є необґрунтованими. Посилання представника відповідача на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 є некоректним, оскільки правовідносини між сторонами у справі №548/741/21 та правовідносини між сторонами у цій цивільній справі не є тотожними. Перераховуючи вказані кошти, позивач їх визначив як поворотну фінансову допомогу, якщо ж відповідач так не вважав, то міг не приймати вказану допомогу, проте він вчинив інакше, що викликає сумнів у добросовісності поведінки саме відповідача, зважаючи на обставини справи. З огляду на викладене, ствердження позивача про наявність попередньої домовленості між сторонами про укладення договору позики та про ухилення відповідача від оформлення правочину після отримання коштів від позивача є переконливими. Крім того, заперечення представника відповідача щодо того, що з моменту перерахування коштів пройшов тривалий час і відповідач у зв`язку з початком війни втратив великий об`єму документів, через що не має можливості ідентифікувати платника та встановити дійсну природу коштів, є непереконливими, оскільки сума, отримана відповідачем, є значною, тобто не могла бути перерахована позивачем помилково, без попередньої узгодженості між сторонами, а отже після отримання коштів, навіть без укладення договору позики у письмовій формі, зберігав їх у себе і на вимогу позивача зобов`язаний був повернути їх. Крім того, у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст.141\~ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1500 грн. витрат по сплаті судового збору при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved