Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 30 000 (тридцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року відносно [PERSON] в частині цивільних позовів [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Позов мотивований тим, що 07.08.2020 року на вул. Набережна Заводська у м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Hyundai Sonata», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та «Mercedes-Benz», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого була заподіяна значна матеріальна шкода транспортним засобам. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року відносно [PERSON] в частині цивільних позовів [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди скасовано. Позивачу була заподіяна моральна шкода у вигляді постійного фізичного болю, якого він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП. Душевні страждання позивачу також заподіяні внаслідок того, що 3,5 років відповідачами взагалі не відшкодовано заподіяної моральної шкоди. Вказану моральну шкоду позивач оцінює в 90 000,00 грн. [PERSON] є власником транспортного засобу «Hyundai Sonata», державний номер [NUMBER] , і тому має нести відповідальність за шкоду, заподіяну [PERSON] , оскільки [PERSON] неправомірно передав керування транспортним засобом особі, яка взагалі не мала права керування транспортним засобом. Мати [PERSON] - [PERSON] не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки, тому шкода, заподіяна [PERSON] завдана також з її вини. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 18 квітня 2024 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник - адвокат Ковальчук Д.Ю. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, натомість їх представник - адвокат Щербина О.Г. письмово просила розглядати справу без її участі з урахуванням відзиву. У відзиві на позов представник відповідача позов визнала частково в частині стягнення з [PERSON] моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., в задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. Відзив мотивований тим, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, оскільки продав транспортний засіб «Hyundai Sonata», державний номер [NUMBER] , [PERSON] за договором купівлі-продажу від 21.07.2020 року. [PERSON] , у володінні якої знаходиться вказаний автомобіль, яким керував [PERSON] , не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не є винною у дорожньо-транспортній пригоді особою. Крім того, на час ухвалення вироку [PERSON] був повнолітнім та повинен сам нести цивільно-правову відповідальність. У вказаній ДТП позивач отримав легкі тілесні ушкодження, тому [PERSON] визнає пред`явлені до нього позовні вимоги в розмірі 5 000,00 грн. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на необґрунтованість відзиву, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2022 року, який набрав законної сили 18.04.2023 року, по справі № 205/848/21, неповнолітній [PERSON] 07.08.2020 року приблизно о 14:25 годин без посвідчення водія відповідної категорії, так як не отримував його у встановленому порядку, не маючи права на керування автомобілями, в тому числі категорії В1, В, оскільки не досягнув 18-річного віку, керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , рухався із перевищенням дозволеної у населеному пункті швидкістю близько 100-140 км/год, чим позбавив себе можливості при виникненні небезпеки для руху своєчасно зупинити керований ним автомобіль, по другій зліва смузі руху проїзної частини вулиці Набережна Заводська у м. Дніпрі, яка має по чотири смуги для руху у кожному напрямку, у Новокодацькому районі міста Дніпра у напрямку від вулиці Панаса Мирного до вулиці Юрія Кондратюка, перевозячи неповнолітніх пасажирів, а саме: на передньому сидінні [PERSON] , на задньому сидінні [PERSON] та [PERSON] . У цей же час назустріч [PERSON] по другій зліва смузі проїзної частини вулиці Набережна Заводська у напрямку від вулиці Юрія Кондратюка до вулиці Панаса Мирного зі швидкістю близько 30-50 км/год рухався автомобіль марки «Mercedes-Benz Axor 2528», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , перевозячи у кабіні пасажира [PERSON] . Під час руху на зазначеній ділянці автодороги [PERSON] повинен був дотримуватись вимог Правил дорожнього руху, проте він, проявляючи злочинну самовпевненість, маючи можливість передбачити настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, грубо порушуючи перелічені вимоги ПДР України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не маючи достатніх навичок у керуванні транспортним засобом, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, за якої він мав би можливість виконувати всі необхідні дії з керування автомобілем, та які б забезпечували безпеку всіх учасників дорожнього руху, внаслідок чого 07.08.2020 року приблизно о 14:25 годин навпроти електроопори №541 на вулиці Набережній Заводській у Новокодацькому районі м. Дніпра не впорався з керуванням автомобілем марки «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого допустив занесення керованого ним автомобіля вліво в напрямку зустрічних смуг руху. Водій [PERSON] , виявивши, що автомобіль марки «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , у стані занесення рухається у зустрічному напрямку до смуги його руху, з метою запобігання дорожньо-транспортній пригоді розпочав маневр зміщення керованого ним автомобіля марки «Mercedes-Benz Ахоr 2528», реєстраційний номер [NUMBER] , праворуч. Проте, у результаті подальшого зближення зазначених транспортних засобів перед електроопорою №541 на проїзній частині вулиці Набережна Заводська у Новокодацькому районі міста Дніпра на смугах руху в напрямку від вулиці Юрія Кондратюка до вулиці Панаса Мирного водій [PERSON] допустив зіткнення правою бічною частиною керованого ним автомобіля «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , з передньою лівою частиною автомобіля «Mercedes-Benz Ахоr 2528», реєстраційний номер [NUMBER] . Із висновку судово-медичної експертизи №3449е від 10.12.2020 року слідує, що при огляді у свідка [PERSON] виявлено ділянку на задній поверхні лівого передпліччя на межі верхньої та середньої третини, що є наслідком загоєння поверхневої забійної рани або глибокого садна; виявлене у нього тілесне ушкодження в області лівого передпліччя не відображає на собі характерологічні особливості та розміри травмую чого предмету, яким були нанесені, можливо лише вказати, що воно спричинено від механічної дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею або при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини салону транспортного засобу; враховуючи характер та локалізацію виявленого у [PERSON] тілесного ушкодження, ступінь ознак його загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що воно отримано незадовго до звернення за медичною допомогою в КНП «МКЛ №16» ДМР, тобто в термін, на який вказує обстежений та слідчий у постанові; за своїм характером виявлене у [PERSON] тілесне ушкодження належить до легких тілесних ушкоджень, що має незначні скороминущі наслідки; за даними наданої медичної документації у [PERSON] був клінічно встановлений діагноз: «закрита травма грудної клітини, забій грудної клітини зліва», однак даний діагноз об`єктивно (наявністю тілесних ушкоджень - синців, саден, крововиливів тощо) не підтверджений, тому судово-медичній оцінці за ступенем тяжкості не підлягає; в наданій медичній документації даних щодо дослідження крові та сечі на наявність алкогольного сп`яніння не виявлено. В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вказаним вироком суду [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відповідно до ст. 1180 ЦК України шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи, яка набула повної цивільної дієздатності, майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони дали згоду на набуття нею повної цивільної дієздатності і не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду припиняється з досягненням особою, яка завдала шкоди, повноліття. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України). Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Отже, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167 ЦК України, тому за загальним правилом перевага у вирішенні вказаного спору має надаватися спеціальним нормам. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). При вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Отже, враховуючи норми ст. ст. 1166, 1172, 1187 ЦК України саме фізична особа, яка на відповідній правовій підставі (наприклад, договору оренди автомобіля) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Транспортний засіб «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 75). Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу «Hyundai Sonata», реєстраційний номер [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була [PERSON] , тому суд дійшов висновку, що обов`язок по відшкодуванню завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди повинен покладатися на володільця джерела підвищеної небезпеки та винуватця ДТП спільно. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікована 17 липня 1997 року). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10 грудня 2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29 червня 2004 року) Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи, що внаслідок ДТП позивачу були спричинені легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою порушення звичайного способу життя позивача, втрату нормальних життєвих зв`язків, фізичний біль та страждання, що викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя; з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача моральної шкоди в розмірі по 20 000,00 грн. з кожного, що є достатнім для розумного відшкодування позивачу завданої моральної шкоди і не призводить, в свою чергу, до збагачення при встановлених обставинах, напроти становить достатню справедливу форму відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а отже з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі по 536,80 грн. з кожного. Також згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року, від 26 грудня 2022 року та від 01 травня 2023 року надавав адвокат Ковальчук Д.Ю. Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу було надано: договір про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року в справі № 205/848/21; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 17 жовтня 2022 року за договором від 02 лютого 2021 року, відповідно до якого адвокатом надано правову допомогу на суму 16 000,00 грн.; договір про надання правової допомоги від 26 грудня 2022 року в справі № 205/848/21; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 05 січня 2023 року за договором від 26 грудня 2022 року, відповідно до якого адвокатом надано правову допомогу на суму 20 000,00 грн.; договір про надання правової допомоги від 01 травня 2023 року в справі № 205/848/21; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 08 травня 2023 року за договором від 01 травня 2023 року, відповідно до якого адвокатом надано правову допомогу на суму 20 000,00 грн. Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката Ковальчука Д.Ю. в справі № 205/848/21 на суму 56 000,00 грн. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі по 12 444,45 грн. з кожного (40 000,00 грн. х 56 000,00 грн. : 90 000,00 грн. = 24 888,89 : 2 = 12 444,45 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial