Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Стеблевського А.О. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 10 000 дол. США, що становить 376 254 грн., 3 % річних з простроченої суми - 17 438, 48 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Вимоги обгрунтовано тим, що 23 липня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 10 0000,00 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму у термін до 23 липня 2022 року. На підтвердження зазначеного відповідач 23.07.2021 склав відповідну розписку, проте до цього часу відповідач позичені кошти позивачу не повернув, свої зобов`язання не виконав та на вимоги щодо повернення коштів не реагує. Крім того, затягування відповідачем з поверненням боргу призвело до душевних хвилювань і стресів у позивача, загострення хронічних хвороб, погіршення стану здоров`я, у результаті чого завдано позивачу тривалу моральну шкоду, яку позивач оцінює у 100 000 грн. З урахуванням зазначеного, позивач просить стягнути з відповідача майнову і моральну шкоду та 3% річних за невиконання зобов`язань. Скориставшись правом подачі відзиву, представником відповідача через підсистему «Електронний суд» подано відзив, в якому вказує, що додана до позовної заяви розписка від 23.07.2021 не може бути належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки не містить всіх необхідних даних, за якими можна однозначно ідентифікувати сторін договору і підтвердити, що саме позивач надав позику, а відповідач її отримав та зобов`язаний повернути. В розписці не вказані паспортні дані, дата народження, ідентифікаційні номери, адреси реєстрації фізичних осіб, тобто ті дані, які чітко і однозначно персоналізують сторін договору позики. Отже, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами укладення договору позики між позивачем та відповідачем. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 10 000,00 дол. США та 3% річних з простроченої суми у розмірі 17 438,48 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди та обґрунтування її розміру у 100 000,00 грн. Як наслідок, вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною та задоволенню не підлягає. 14 лютого 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 14 лютого 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва постановлено заяву про забезпечення позову - залишено без задоволення. 07 березня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва клопотання адвоката Білецького І.Ю., який діє в інтересах [PERSON] , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції - залишено без задоволення. 30 квітня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, яку внесено до протоколу судового засідання, закрито підготовчий розгляд справи, призначено справу до розгляду по суті. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримують, посилаючись на викладене у позові, проти заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. 14 травня 2024 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності причин неявки не надано. На дату призначеного судового засідання 05 червня 2024 року сторона відповідача не з`явилася, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої відповідач отримав у борг від позивача 10 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 23 липня 2022 року. На день подання позовної заяви (12 лютого 2024 року) і на момент розгляду справи (05 червня 2024 року) відповідач грошові кошти не повернув. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач пред`явив оригінал розписки у судовому засіданні, наявність якої у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Відповідач доводи позивача належними та допустимими доказами не спростував. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На день звернення до суду з даним позовом курс Національного банку України становив 37, 6254 грн. за 1 дол. США. Відповідно, сума заборгованості відповідача становить 376 254,00грн. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 10 000,00 дол. США.(що становить 376 254,00 грн.), тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню, а також, суд вважає за необхідне стягнути 3% річних за період з 24 липня 2022 року по 07 лютого 2024 року в сумі 17 438,48 грн. Відповідачем та його представником до суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Що стосується заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., завданої у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, суд зазначає наступне. У відповідності з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивач в обґрунтування завдання йому моральної шкоди зазначає, що в зв`язку з затягуванням відповідачем з поверненням боргу призвело до душевних хвилювань і стресів у позивача, загострення хронічних хвороб, погіршення стану здоров`я, вимагає додаткових зусиль, матеріальних витрат і часу, негативно вплинуло на особисті та сімейні стосунки. Позивач є інвалідом 2 групи, має хронічне прогресуюче захворювання тазостегнових суглобів і потребує оперативного лікування по їх заміні. Витрачає значні кошти на своє лікування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 з подальшими змінами та доповненнями, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. При цьому судом враховано, що вищенаведена норма ст. 1167 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не може поширюється на спірні договірні відносини. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення договору (грошового зобов`язання) встановлені ст. 625 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди. Згідно діючого ЦК України договір позики регулюється § 1 Глави 71 (ст. ст. 1046 - 1053) цього Кодексу, оскільки вищезазначеними нормами, які регулюють спірні правовідносини не передбачено право на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. слід відмовити. Відповідно до положень ч.1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок судових витрат позивача по даній справі разом з відповідними документами, що підтверджують зазначені витрати, буде надано позивачем за підсумками фактичних судових витрат за результатами розгляду справи. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд присуджує з відповідача на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 3 937,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial