Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

02.05.2024 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст.49 ЦПК України, просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] за місцем його проживання. Також просить стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . В обґрунтування позову покликається на те, що проживав в шлюбі з [PERSON] (надалі відповідачка) з 2004 року. 04.02.2011 їхній шлюб було розірвано. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] .Після розірвання шлюбу син спочатку жив з матір`ю, однак з 2020 року, коли йому виповнилося 10 років, він виявив бажання проживати разом з ним, своїм батьком, оскільки [PERSON] стала проживати в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, і у них склалися неприязні стосунки з вітчимом. Спочатку відповідачка цікавилась вихованням сина, а останні три роки, з моменту як стала їздити за кордон, перестала приділяти увагу сину, не бере участі у його утриманні, не цікавиться його життям. Таким чином, відповідачка протягом трьох років не цікавиться життям сина, не телефонує до нього, не утримує його, не приймає участі в його вихованні, і з тих пір син знаходиться на його повному утриманні та він самостійно його виховує. Тобто вона повністю самоусунулася від виховання, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує сина. Оскільки вони з дружиною проживають окремо, то не можуть дійти згоди з ким має проживати їхній син. Він звернувся до відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради із заявою про визначення місця проживання дитини з батьком. Вважає, що це не суперечитиме його інтересам, враховуючи прихильність сина до батька. Також вказує, що з відповідачки слід стягувати аліменти на неповнолітнього сина в розмірі 2500 грн., оскільки вона повністю усунулась від виховання та утримання сина. Позивач та його представник адвокат Ловінська С.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. 27.05.2024 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві вказує, що дійсно її син [PERSON] з 2020 року проживає разом з батьком. Останній сам виявив бажання проживати разом з батьком. Вона в силу своєї роботи не може займатись дитиною. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів в розмірі 2500 грн., то вважає, що вказаний розмір є для неї занадто великим, а тому просить стягувати з неї аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Костик М. подала заяву про розгляд справи у її відсутності. При прийнятті рішення покладається на думку суду. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який було розірвано 04.02.2011, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . З Витягу з Реєстру територіальної громади №2024/004157839 від 25.04.2024 встановлено, що [PERSON] зареєстрований на [ADDRESS] . По вказаній адресі зареєстрований і його батько [PERSON] , що підтверджується відміткою у його паспорті Серія [NUMBER] . Згідно з ч. 3\~ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2, 7-9\~ст.7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно\~\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до\~ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»\~\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно\~ст. 141 СК України\~\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, складеним комісією відділу-Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] на [ADDRESS] . Дитина забезпечена всім необхідним для проживання та розвитку. Вказане підтверджено письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Оскільки сторонами погоджено, що після розірвання шлюбу неповнолітній син залишився проживати разом з батьком, що не заперечується Службою у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, а тому судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке проживання зможе зашкодити інтересам дитини. Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, то суд зазначає таке. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів для дитини, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище позивача, який проживає разом з дитиною, займається його вихованням, і відповідача (є особою працездатного віку) - платника аліментів, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також з врахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вимог розумності та справедливості визначає їх в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду вказаний розмір аліментів забезпечить дитині належний та достатній рівень матеріального утримання, який відповідає встановленому законодавством розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу щодо стягнення аліментів, то судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved