Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просили: стягнути з відповідача -1 ПАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на користь позивача - 1 [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 160\~000,00 грн; стягнути з відповідача - 2 [PERSON] на користь позивача - 1 [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 105\~880,95 грн та моральну шкоду в розмірі 50\~000,00 грн; стягнути з з відповідача - 2 [PERSON] на користь позивача - 2 [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50\~000,00 грн. 19.12.2023 року, о 18:19 год. у м. Миколаєві на пр-ті. Центральному, водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки «Skoda Kodiaq», д.р.н. [NUMBER] , рухаючись в середній смузі руху, в напрямку вул. 3-1 Слобідської, не дав дорогу автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , [INFO] , що рухався в попутному напрямку по лівій крайній смузі. В результаті таких дій водія [PERSON] , відбулось зіткнення керованого ним автомобіля «Skoda Kodiaq», д.р.н. [NUMBER] з автомобілем марки «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] . В результаті зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальних збитків. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.02.2024 у справі №490/12559/23, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Також позивачі вказують, що після проведення огляду автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] , 27.02.2024 суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] було складено звіт №167/02-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу (висновок про вартість) від 27.02.2024, який був направлений замовнику. Згідно даного висновку вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] , 27.02.2024, більша ніж його ринкова вартість (596473,83грн.), вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу визначено такою, що дорівнює його ринковій вартості на момент пошкодження, тому що економічно недоцільно виконувати відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, вартість якого перевищує вартість неушкодженого автомобіля. Вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] , 27.02.2024 з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу, станом на 19.12.2023, становить 259 105,69 грн, вартість (розмір) збитків заподіяних пошкодженням транспортного засобу з урахуванням норми-години робіт становить 261380,95 грн. Вартість проведення експертизи (оцінки) № 167/02-24 від 27.02.2024 складає 4500,00 грн, які були сплачені [PERSON] . Крім того, позивачі вказують, що після звернення до Відповідача 1 - ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування, повідомлення про прийняте рішення Відповідачем 1 до дати подання позову, не надходило та жодних виплат Позивач 1 та водій [PERSON] , який є Позивачем 2 по справі, не отримували. На момент написання заяви не відомі умови страхового договору Відповідача 2 винуватця ДТП та Відповідача 1 страхової компанії, факт наявності договору у форматі КАСКО, з огляду на це, відсутні відомості щодо встановленої цим договором страхової суми. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також посилаючись на Постанову правління Національного Банку України від 30.05.2022 №109, з урахуванням того, що цивільно - правова відповідальність [PERSON] була застрахована на момент події Відповідачем 1, позивачі вказують на те, що страховик зобов`язаний відшкодувати їм матеріальну шкоду у розмірі 160\~000 грн. Також, зазначають, що згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Позивача внаслідок ДТП з урахуванням зносу складає 261380,95 грн, отже різниця складає 101380,95 грн. Позивачі, вказують, що вправі заявити позов до винуватця ДТП про стягнення різниці між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням. За таких обставин, стверджують,що саме Відповідач 2 як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити Позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, позивачі вказують, що Відповідач 2 повинен сплатити вартість проведення експертизи, яка склала 4500,00 грн. Таким чином, Відповідач 2 зобов`язаний відшкодувати матеріальну шкоду позивачу у розмірі 105 880, 95 грн. Окрім цього, позивачі вказують, що внаслідок ДТП їм була завдана моральна шкода, яка полягає в емоційному дискомфорті та постійних душевних переживаннях пов`язаних з ушкодженням транспортного засобу, тривалому доказуванні водієм [PERSON] своєї невинуватості та у затримці виплати відшкодування матеріальних збитків. Також, пояснюють, що у зв`язку з пошкодженням автомобіля, Позивач-1 була змушена користуватись громадським транспортом, що викликало суттєві незручності у пересуванні з огляду умови воєнного стану та введеної комендантської години, спричиняло труднощі у транспортуванні багажу, а також позивачеві постійно доводилося корегувати свій звичний графік відповідно до розкладу громадського транспорту. За такого, враховуючи вищевикладене, позивачі вважать, що їм має бути відшкодована сума відновлювального ремонту, яка залишається після вирахування регламентної виплати за договором страхування, вартість проведення експертизи (оцінки), послуг евакуатора та зберігання автомобіля у загальній сумі 105880,95 грн, а також моральна шкода, яку Позивач 1 оцінює у 10000,00 гривень та Позивач 2 також оцінює у 10000,00 гривень. На підставі наведеного позивачі просять позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позові. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 28.03.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом сплати судового збору. 01.04.2024 року від представника позивачів - адвоката Ювченко А.В. надійшла заява про усунення недоліків, вказаних в ухвалі судді від 28.03.2024 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 12.06.2024 року. 18.04.2024 року від представника Відповідача 1 - ПрАТ «СК «Арсенал страхування» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що після подання позивачем 03.04.2024 року заяви на виплату страхового відшкодування, за результатами проведеного з`ясування обставин настання випадку, що має ознаки страхового та розміру збитків, Страховиком було визначено, що до виплати Позивачу підлягає страхове відшкодування у сумі 160\~000,00 грн, тобто у розмірі страхової суми за полісом №217587873. 05.04.2024 року Страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування Позивачу 1 у розмірі 160\~000,00 грн, тобто у повному обсязі. 12.06.2024 року від представника позивачів - адвоката Ювченка А.А. через систему «Електронний суд» надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивачі просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , матеріальну шкоду в розмірі 105880,95 та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Крім того, представник просив провести підготовче судове засідання за відсутності позивачів та їх представника. 12.06.2024 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги, заявлені в заяві позивачів від 12.06.2024 року в сумі 105880,95 грн та 20\~000,00 грн моральної шкоди визнав в повному обсязі. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 19.12.2023 року о 18:35 год. водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Skoda Kodiaq», номерний знак [NUMBER] , рухаючись в середній смузі руху по пр. Центральному в напрямку від вул. Інженерної до вул. 3-я Слобідська в м.Миколаєві, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну під час зміни напрямку руху в ліву смугу руху, не переконався, що це буде безпечним, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався в попутному напрямку по лівій смузі руху, на яку мав намір перестроїтися, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в лівій смузі руху у попутному напрямку. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Вказаними діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 2.3.б, 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 08.02.2024 року у справі №490/12559/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850 гривень. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.03.2024 року постанову Центрального\~районного суду\~міста Миколаєва\~від 08\~лютого 2024\~року залишено без змін. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється. Відповідно до звіту №167/02-24 від 27.02.2024 про оцінку автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.р.н. [NUMBER] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , матеріальний збиток, завданий власникові вказаного автомобіля, в результаті його пошкодження при ДТП, становить 261\~380,95 грн. 08.03.2024 року [PERSON] звернувся із повідомленням про ДТП до страхової компанії, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача,а саме ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про настання страхового випадку Виконуючи свої зобов`язання за страховим полісом №217587873, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 160\~000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 16841355 від 05.04.2024 року. Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з п.4 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі-постанова Пленуму), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За правилами ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст.1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається згідно ст. 22 ЦК України відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. До джерел підвищеної небезпеки відноситься, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, (ч. 1ст. 1187 ЦК України). Згідно з Висновком Великої Палати Верховного Суду, наданим в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми (п. 85). З огляду на вказане, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених та підтриманих позивачами вимог, беручи до уваги, визнання відповідачем уточнених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача суми матеріальних збитків в розмірі 105\~880,95 грн. Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбаченіст. 16 Цивільного Кодексу України. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. У справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України (далі ЦК) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За приписами частини першої ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. (п.1 частина друга ст.1167 ЦК). Вимогами ст.1187 ЦК, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непоборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз`яснень п.2 постанови пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року із наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непоборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом-тільки умислу потерпілого. Суд виходить з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини заподіювача шкоди, при цьому ключовим елементом при визначенні вини чи невинуватості є ступінь дбайливості та обачності деліквента. Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. ( STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, g 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди є характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо. Суд при визначенні розміру морального відшкодування, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він зазнав і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». Визначаючи позивачу моральне відшкодування, суд враховує моральні страждання позивачів, які зумовлені зміною способу життя, пов`язаною з тимчасовою втратою можливості керувати транспортним засобом. Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоду завдано вчиненням злочину. Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на істотність вимушених у житті позивачів змін та розмір моральних страждань та з врахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає справедливою сумою компенсації заподіяної позивачам моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача - у розмірі 20 000,00 грн. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог та враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.1\~ст.142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Під час подання позовної заяви від 25.03.2024, Позивачем 1 [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 3096,01 грн, що підтверджуються квитанцією №1025-1302-4068-9352 від 25.03.2024 року та квитанцією № 4146-6144-7321-8309 від 01.04.2024 Позивачем 2 [PERSON] , сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн., що підтверджується квитанцією №7294-4396-2682-3066 від 01.04.2024 року. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то на підставі ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України позивачам необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved