Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У червні 2023 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ ФК «Фінтраст Україна», позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач в обґрунтування позову вказував, що 28 квітня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Маніфою» було укладено договір позики, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 9 000,00 грн. з процентною ставкою в розмірі 1,99% від суми позики за кожен день користування позикою, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. 10 вересня 2021 року між ТОВ «Маніфою», як клієнтом, та ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором, було укладено договір факторингу № 10-09/2021, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за договором позики. 01 листопада 2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено договір факторингу № 01-11/23-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за договором позики. Позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за договором позики, станом на 23.05.2023 року, утворилася заборгованість у розмірі 27 828,00 грн., яка складається із: 9 000,00 грн. суми кредиту, 14 328,00 грн. процентів за користування кредитом, 4 500,00 грн. нарахованих процентів за прострочену позику. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем було нараховані інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за період з 28.04.2021 року по 17.07.2021 року, які склали 9 378,004 грн. інфляційних втрат та 1 655,96 грн. 3% річних від простроченої суми. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором у загальному розмірі 27 828,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 378,04 грн., 3% річних у розмірі 1 655,96 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн. та 8 000,00 грн. витрат на правову допомогу (т. 1 а.с. 2-6). Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Семенової Л.М. від 12 червня 2023 року відкрито спрощене провадження у справі, залучено сторін, призначено судове засідання (т. 1 а.с. 45). 20 липня 2023 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 55-56) та клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 58-59). 02 серпня 2023 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 60-64). Відповідач вказала, що не укладала договір з ТОВ «Маніфою», паспортні дані в договорах зазначені не її, а вказаним номером телефону вона не користується давно. Враховуючи, що вона не укладала договорів, обов`язок виконувати кредитне зобов`язання у неї не виникло також через те, що вона не була повідомлена про існуючу заборгованість та заміну кредиторів. Повідомила про виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 15.11.2021 року та винесену постанову про звернення стягнення на заробітну плату, чим було порушено її конституційні права на отримання заробітної плати. Рішенням суду від 20.09.2022 року визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Окремо вказала, що позивачем не підтверджено факт надання їй грошових коштів та виписки по її рахунках. Комісія, яку просить стягнути позивач є незаконною. Просила відмовити у задоволенні позову. 21 серпня 2023 року до суд від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 72-75). Вказали, що факт перерахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача підтверджується наданою до позовної заяви довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Просили позов задовольнити. 12 вересня 2023 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 84-85). Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року (головуючий суддя Семенова Л.М.) витребувано докази від АТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 96). 01 грудня 2023 року до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Остаточно просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 27 828,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 1673,65 грн., 3% річних у розмірі 617,55 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн. та 8 000,00 грн. витрат на правову допомогу (т. 1 а.с. 108-110). Розпорядженням керівника апарату суду за № 433 від 30.01.2024 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючим - суддю Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 132-133). Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи у порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі третіми особами ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Українські фінансові операції», зобов`язано позивача та треті особи направити суду належним чином завірені копії всіх договорів, укладених у даній справі, їх виконання (т. 1 а.с. 143-144). 10 травня 2024 року та 13 травня 2024 року до суду від третьої особи ТОВ «Маніфою» на виконання вимог ухвали суд, надійшли витребувані документи. 06 червня 2024 року до суду від позивача надійшли витребувані судом документи. У судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи, не прибув, просив справу розглядати без участі представника , позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] , котра була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання повторно (в черговий раз) не прибула без поважних на те причин. Представники третіх осіб - ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Українські фінансові операції» у судове засідання не прибули з невідомих суду причин, керівництва яких були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки представників суд не повідомили, свого відношення до позову не висловили. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 28 квітня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики № 2221437. Зазначений договір було укладено відповідно до Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Маніфою» та розміщених їх сайті https://money4you.ua/ru/o-nas/normatyvna-dokumentatsiya/. Згідно п. п. 2.3.1 - 2.3.4 договору: тип позики - короткострокова, сума позики складає 9 000,00 гривень, строк позики: до 28 травня 2021 року (30 днів). Відповідно п. 2.4.2 договору середньоденний розмір процентів за користування позикою акційний, фіксований 1,99% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою. У відповідності до п. 4.1.1 договору позикодавець зобов`язаний перерахувати суму позики на вказані банківські реквізити позичальника. Договір було підписано позичальником [PERSON] електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора w48462. До укладання договору відповідач [PERSON] ознайомилася із Паспортом споживчого кредиту (позики), про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором d50837 та таблицею обчислення загальної вартості кредиту (позики), реальної річної процентної ставки за договором та графіком нарахувань, про що також свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором d50837 (т. 1 а.с. 13-14). Підписавши договір про надання кредиту (позики), відповідач [PERSON] взяла на себе зобов`язання одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, та виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «Маніфою» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредит в розмірі 9 000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER], що постає із квитанції про сплату № 87827075 від 28.04.2021 року, надану ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (т. 1 а.с. 38). Із листа АТ КБ «Приватбанк» від 04.10.2023 року за № 20.1.0.0.0/7-231002/23395 вбачається, що картка № [NUMBER] належить [PERSON] . 28.04.2021 року на дану картку було зараховано грошові кошти у розмірі 9 000,00 грн. (т. 1 а.с. 106). 10 вересня 2021 року між ТОВ «Маніфою» як клієнтом, та ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором, було укладено договір факторингу № 10-09/2021, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Договором позики (т. 1 а.с. 15-17). Відповідно до Реєстру боржників від 10 вересня 2021 року, ТОВ «Маніфою» відступив факторові ТОВ «Українські фінансові операції» право вимоги заборгованості [PERSON] на умовах передбачених договором факторингу № 10-09/2021 від 10 вересня 2021 року у загальному розмірі 27 828,00 грн. (т. 1 а.с. 18). Про відступлення права грошової вимоги відповідача було повідомлено письмово на її електронну адресу [INFO] 10.09.2021 року о 19:11:35 (т. 1 а.с. 19). Також, 11 липня 2022 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено договір факторингу № 1, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором (т. 1 а.с. 23-24). Відповідно до Акта прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 1 від 11.07.2022 року, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників кількістю 630, після чого до фактора перейшли права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором стосовно заборгованостей (т. 1 а.с. 25). Крім того відповідно до Реєстру боржників від 11 липня 2022 року, ТОВ «Українські фінансові операції» відступив факторові ТОВ «Фінтраст Україна» право вимоги заборгованості [PERSON] на умовах передбачених договором факторингу № 1 від 11 липня 2022 року у загальному розмірі 27 828,00 грн. (т. 1 а.с. 26). Про відступлення права грошової вимоги відповідача було повідомлено письмово на її електронну адресу [INFO] 12.07.2022 року о 17:13 (т. 1 а.с. 27). Отже, до позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу № 1 від 11.07.2022 року перейшло право грошової вимоги до відповідача. Станом на 23.05.2023 року, за розрахунками позивача, заборгованість за кредитним договором відповідача складає: сума кредиту 9000 грн., сума процентів за користування кредитом 14 328,00 грн., сума процентів за прострочену позику 4 500,00 грн., а всього 27 828,00 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так у ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно ст. 3 цього ж Закону, електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] прийняла пропозицію (оферта) укласти електронний договір кредиту (позики) № 2221437 з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором w48462, надісланим кредитором позичальнику у електронному смс-повідомленні, що свідчить про укладення кредитного договору з дотриманням встановленої Законом форми правочину. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 підтвердив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними за та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивач заявив про стягнення заборгованості у розмірі 27 828,00 грн., яка складається з: сума кредиту 9000 грн., сума процентів за користування кредитом 14 328,00 грн., сума процентів за прострочену позику 4 500,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору закінчився 28 травня 2021 року, до цього часу його умови не змінювалися. Доказів того факту, що кредитний договір після 28 травня 2021 року було автоматично пролонговано та строк користування кредитом збільшено, матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій). Таким чином, з огляду на встановлені судом конкретні обставини справи, відсутність доказів сплати відповідачем кредитної заборгованості, той факт, що договір позики № 2221437 від 28 квітня 2021 року діяв до 28 травня 2021 року із стандартною процентною ставкою 1,99 % в день, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 14 373,00 грн., з яких: 9000 грн. - сума заборгованості за кредитом та 5373,00грн. - сума заборгованості за процентами (стандартна процентна ставка 1,99% за період з 28.04.2021 року по 28.05.2021) в межах строку кредитування. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. В уточненій позовній заяві позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просив стягнути з відповідача інфляційні витрати у розмірі 1673,65 грн., нараховані за період з липня 2021 року по лютий 2022 року та 3% річних у сумі 617,55 грн., нараховані за цей же період. У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (п. 45)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови). За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Під час розгляду справи встановлено, що позивач нарахував інфляційні витрати та 3% річних на суму заборгованості у розмірі 27 828,00 грн. за період з липня 2021 року по 23.02.2022 року включно. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 444/9518/12 проценти за користування позикою не можуть бути нараховані за межами строку кредитування. Крім того, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З урахуванням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд вважає, що інфляційні витрати та 3% річних повинні бути нараховані [PERSON] виключно до 24.02.2022 року і на суму боргу у розмірі 14 373,00 грн., що складається із 9 000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 5 373,00 грн. заборгованості за нарахованими процентами в межах строку дії договору. Суд перевірив в програмі «Ліга:Закон» за адресою - https://ips.ligazakon.net/calculator/ff (Розділ Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій) та визначив наступний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. 1. Розмір інфляційних втрат на суму боргу 14 373,00 грн., що виникла за період із 01.07.2021 року по 23.02.2022 року включно: Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період: IIc (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06462820 Інфляційне збільшення складає: 14 373,00 x 1.06462820 - 14 373,00 = 928,90 грн. 2. Розмір 3% річних від простроченої суми боргу 14 373,00 грн., що виникла за період із 01.07.2021 року по 23.02.2022 року включно: Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: з 01.07.2021 року до 23.02.2022 року, кількість днів прострочення у цей період - 238 14 373,00 x 3 % x 238 : 365 : 100 = 281,16 грн. Таким чином, за період з 01 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно інфляційні втрати складають 928,90 грн., 3% річних складають 281,16 грн., які і підлягають стягненню з відповідача. У частинах другій, третій, п`ятій статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту укладання договору позики № 2221437 між ТОВ «Маніфою» та відповідачем [PERSON] стороною позивача при зверненні до суду було надано електронні докази в паперовій формі. На виконання ухвали суду про витребування доказів, третьою особою ТОВ «Маніфою», через систему «Електронний суд», надано оригінали договору позики (кредиту) від 28.04.2021 року, договору факторингу від 10.09.2021 року з додатками, паспорт позики, розрахунок за договором позики, докази перерахування коштів відповідачу у форматі pdf файлів, які були досліджені судом у ході розгляду справи. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Станом на день розгляду справи відповідач не надала суду належні і допустимі докази на спростування встановлених судом обставин та позову у повному обсязі, у тому числі щодо визначення іншого розміру боргу. У п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п. 58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «ФК Фінтраст Україна» підлягають частковому задоволенню. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 2221437 від 28 квітня 2021 року, що виникла станом на 23 травня 2023 року у розмірі 14373,00 грн., яка складається із: 9000,00 грн. заборгованості за кредитом та 5373,00 грн. заборгованості за процентами, а також інфляційні втрати у розмірі 928,90 грн., 3% річних у розмірі 281,16 грн. При цьому необхідно відмовити позивачеві у задоволенні позову до відповідача в частині вимог про стягнення заборгованості за нарахованими процентами у загальному розмірі 13455,00 грн. ((14328,00 грн.+4500,00грн.)-5373,00 грн.), інфляційних втрат в розмірі 744,75 грн. (1673,65 грн. - 928,90 грн.), 3% річних у розмірі 336,39 грн.(617,55 грн. - 281,16 грн.). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Стороною позивача у позовній заяві надано попередній розрахунок судових витрат по справі, який складається із витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 8 000 грн. та судового збору у розмірі 2684,00 грн. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: звіт про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, відповідно до якого були надані такі види допомоги: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви, складення позовної заяви, подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта на загальну вартість 8 000 грн. (т. 1 а.с. 33), рахунок на оплату від 22.05.2023 року (т. 1 а.с. 34), платіжна інструкція № 468 від 24.05.2023 року на суму 8000 грн. (т. 1 а.с. 35), копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги (т. 1 а.с. 36), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (т. 1 а.с. 37). Однак, позивачем не надано копії договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М.В., на який посилався позивач. Позивач у позовній заяві не вказував про остаточні розміри витрат на правничу допомогу, що означає про те, що були вказані орієнтовні розміри таких витрат. На час розгляду справи позивач не подав остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу, на що він має право подати протягом 5 днів після ухвалення судом рішення по справі відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2684,00 грн. Суд враховує, що позов підлягає задоволенню на 51,73% ((15583,06 грн. : 30119,20 грн.) х 100%). Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 1388,44 грн. (51,73% від 2684,00 грн.) у повернення сплаченого судового збору, а у різниці у розмірі 1295,56 грн. (2684 грн. - 1388,44 грн.) слід відмовити. Справа розглянута в межах заявлених вимог та наданих учасниками справи доказами.

Outcome: partial