Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, та просить: -визнати за [PERSON] право власності на частину кв. [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на частину кв. [ADDRESS] ; -в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль Ford Fusion, 2016 року, червоного кольору (Vin [NUMBER] ). В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що 06 жовтня 2001 року між [PERSON] ([PERSON] після реєстрації шлюбу) та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого мають спільних дітей - [PERSON] , 2006 р.н. та [PERSON] , 2013 р.н. Подружнє життя не склалось, а відтак також подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. У період шлюбу придбано кв. [ADDRESS] та автомобіль Ford Fusion (придбаний за особисті кошти внаслідок спадкування частини квартири) Оскільки не дійшли згоди з приводу добровільного розподілу спільного майна, з метою захисту прав та інтересів вимушена звернутись до суду з вказаної позовною заявою про поділ майна подружжя. 18 серпня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 22 серпня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва забезпечено позов шляхом накладення заборони відчуження на автомобіль Ford Fusion (Vin [NUMBER] ). 21 вересня 2023 року відповідач скористався правом надання відзиву, у відповідності до якого зазначає про те, що 27 березня 2003 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . До укладення шлюбу йому належала кв. [ADDRESS] , яка 14 березня 2003 року була продана [PERSON] , в інтересах якого діяли його батьки, при цьому вартість вказаної квартири покривала 2/3 вартості кв. [ADDRESS] . Вказує, що зазначений факт може підтвердити ріелтор, котрий займався продажем квартири та пошуком квартири по [ADDRESS] . Також існує розписка, з якої вбачається сума отриманих новими власниками коштів, однак позивач зазначену розписку та документи на майно забрала при виїзді за кордон. З поміж-іншого звертають увагу на те, що у сторін на момент купівлі квартири не було високих доходів, які б дозволили накопичити суму коштів на придбання житла у розмірі 69 300 грн., що складає вартість спірної квартири. Зважаючи на викладене, сторона відповідача вважає спірну кв. [ADDRESS] особистою приватною власністю відповідача, а отже, позовна заява в частині визнання квартири спільною власністю подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме визнання за позивачем права власності на 1/6 частини кв. [ADDRESS] . Щодо спірного автомобіля Ford Fusion зазначає про те, що транспортний засіб було викуплено з аукціону у травні 2020 року. При цьому, 21 жовтня 2020 року відповідач зареєстрував автомобіль на своє ім`я, оскільки сам його обирав, здійснював ремонт та використовував для власних потреб, адже у позивача у користуванні на той момент був транспортний засіб Ford Focus, придбаний у 2007 році для потреб сім`ї та здебільшого перебував у користуванні позивача, зважаючи, що відповідач працював за кордоном та на момент внесення коштів за спірний автомобіль не знаходився в Україні. Саме з цих підстав позивач здійснила міжнародний платіж за придбання спірного автомобіля, в тому числі коштами заробленими відповідачем. Також зауважують, що позивачем не зазначається дата купівлі та реєстрації автомобіля. Не погоджуються з доводами позивача щодо купівлі авто за власні кошти, що отримані від продажу квартири, що перебувала у власності останньої, оскільки між угодами сплинуло три роки, а позивачем не надано суду доказів збереження коштів на банківських рахунках або збереження їх в інший спосіб. Водночас саме відповідач займався ремонтом автомобіля Ford Fusion, оскільки транспортний засіб був придбаний в пошкодженому стані та був відновлений відповідачем у м. Києві та знаходився у користуванні відповідача. Позивачем не наведено достатніх доказів придбання автомобіля за власні кошти, а відтак у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. 21 вересня 2023 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя, у відповідності до прохальної частини якої останній просить: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 2\\3 частини 2-кімнатної квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на частину об`єкту фінансування квартири на [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] частину вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн., а також судові витрати. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначено про те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] після продажу квартири № по [ADDRESS] , при цьому сторони не мала достатніх доходів для накопичення та придбання спільного житла. [PERSON] у 2001 році не працювала, а в наступних 2002 та 2003 роках отримувала заробітну плату у розмірі 2 280 грн. Окрім зазначеного вказують на те, що [PERSON] у 2017 році укладено договір про участь у фінансуванні будівництва квартири на [ADDRESS] . Отже, майнові права на вищевказаний об`єкт інвестування набуто під час перебування сторін у шлюбі, а тому до вказаних майнових прав застосовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке підлягає поділу між сторонами. 20 березня 2007 року було придбано у спільну сумісну власність подружжя транспортний засіб Ford Focus, 2007 року та зареєстровано 07 липня 2007 року на [PERSON] . При цьому 11 серпня 2023 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, а 12 серпня 2023 року відповідач за зустрічним позовом виїхала за межі України до Нідерландів. Також зазначають, що не підтримують сімейних відносин, водночас після виїзду відповідача за зустрічним позовом за кордон старша донька з серпня 2022 року проживає з [PERSON] , а з серпня 2023 року [PERSON] залишила обох дітей та виїхала з України. 04 жовтня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. 24 жовтня 2023 року від представника [PERSON] - адвоката Хобти С.Г. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про поділ майна, згідно з якою зазначає, що заявлений стороною відповідача за первісним позовом ріелтор в якості свідка, котрий займався пошуком спірної квартири не може надати достовірних показів у судовому засіданні та, відповідно, підтвердити купівлю спірної квартири за особисті кошти відповідача. Щодо посилання [PERSON] про наявність розписки про передачу коштів від нових власників, сторона позивача ставить під сумнів її існування, оскільки відповідач не пам`ятає дати розписки, суми коштів, не зазначає ким складена. Зазначають з поміж-іншого щодо автомобіля Ford Fusion, а саме відсутніх доказів стану придбаного автомобіля, при цьому [PERSON] не є майстром з ремонту, отже не міг самостійно його відремонтувати, а фото, що містяться в матеріалах справи, не є належними доказами, зокрема у зв`язку з тим, що на автомобілі відсутні номерні знаки. 24 жовтня 2023 року представником [PERSON] - адвокатом Хобтою С.Г. подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого заперечують щодо задоволенні вимог зустрічного позову. Зокрема посилаються на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц, у якій вказано про те, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Крім наведеного, стверджує, що [PERSON] не наведено доказів, які підтверджували б факт участі [PERSON] у фонді фінансування будівництва. Зважаючи на викладене, просять відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 12 грудня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду витребувано від ТОВ «ФК «Житло-капітал» інформацію чи укладався [PERSON] в 2017 році договір про участь у фонді фінансування будівництва (або інший договір на придбання житла/прав на житло) квартири на [ADDRESS] із зазначенням номеру та дати укладення даного договору та реквізитів предмету (№ квартири, поверх, секція, адреса придбаної квартири) даного договору; витребувати копії документів по даному правочину, зокрема копію договору та платіжного доручення, яке підтверджує внесення коштів на придбання даного житла. 22 лютого 2023 року від представника [PERSON] надійшли письмові пояснення, у яких зазначено про те, що [PERSON] було відомо про відчуження автомобіля Ford Focus, оскільки сторони перебували у шлюбі та разом здійснювали продаж спірного транспортного засобу. Окрім зазначеного [PERSON] після відчуження автомобіля додатково особисто повернув деякі запчастини, а саме бампер для нового власника, а кошти у розмірі 2 900 дол. США отримані від продажу, сторонами використані в інтересах сім`ї, а саме для сплати накопиченої заборгованості за комунальні послуги. Щодо автомобіля Ford Fusion [PERSON] зазначає, що вони планували спочатку продати вказаний транспортний засіб, а після вказаного придбати на аукціоні в США автомобіль Ford Focus, однак [PERSON] переконав [PERSON] взяти в борг кошти, отримані від спадкування у розмірі 5 000 дол. США, а також 1 000 дол. США для процедури розмитнення автомобіля, оскільки [PERSON] дійсно планував використовувати автомобіль особисто, однак кошти повернуті не були. Заперечують також щодо вимоги зустрічної позовної заяви про визнання права власності на частину об`єкту фінансування, посилаючись при цьому на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19. 02 квітня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду Києва, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ФК «Житло Капітал». Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову та заперечує щодо задоволення зустрічного позову. Відповідач та його представник в судовому засіданні частково заперечують щодо задоволення вимог первісного позову, просять задовольнити зустрічний позов. В судове засідання, призначене на 06 червня 2024 року, сторонами подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Зокрема, сторони відмовилися від допиту заявлених свідків. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 06 жовтня 2001 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після реєстрації шлюб змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження від 06.10.2001, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.43). Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.44-45). Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період проживання у шлюбі сторонами, зокрема набуто кв. [ADDRESS] , що є спільною власністю подружжя, а відтак просить визнати за нею право власності на частину вказаної квартири. Відповідач [PERSON] заперечує той факт, що спірна кв. [ADDRESS] відноситься до спільної власності подружжя, подав зустрічну позовну заяву, прохальна частина якої містить вимогу щодо визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на 2/3 частини спірної квартири за вищевказаною адресою, оскільки при купівлі квартири ним було внесено особисті кошти, що складають 2/3 від вартості нерухомості та отримані в результаті продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843 цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178 св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Судом встановлено, що 27 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колісник І.Г. (а.с.46-47) Відповідно до п. 1 зазначеного договору продавець продав, а покупець купив кв. [ADDRESS] . [PERSON] просить визнати право особистої власності на 2/3 частини спірної квартири, мотивуючи заявлену вимогу тим, що ним внесено кошти, отримані від продажу кв. [ADDRESS] , оскільки угода з продажу квартири передувала покупці спірної квартири по [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу від 14 березня 2003 року, у відповідності з яким [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , який діє від імені неповнолітнього сина [PERSON] уклали договір, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] купили кв. [ADDRESS] . (а.с.148-149) Тобто, 14 березня 2003 року [PERSON] продав особисту власність, а саме кв. [ADDRESS] , а 27 березня 2003 року (через 13 днів) придбано кв. [ADDRESS] . Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом не надав до суду будь-яких доказів на підтвердження необхідності відступу від засади рівності часток подружжя. Суд приходить до висновку, про те, що твердження [PERSON] щодо внесення 2/3 від усієї вартості спірної квартири [ADDRESS] не підтверджене належними доказами. Зокрема суд звертає увагу на п. 3 договору купівлі-продажу від 14 березня 2003 року, у відповідності до якого продаж майна вчинено за 3 702, 60 грн. (а.с.148). Вказане суперечить доводам позивача за зустрічним позовом, оскільки вартість спірної квартири складає 69 300 грн., про що зазначено в п. 5 договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] (а.с.46). Доводи [PERSON] щодо наявності розписки, що підтверджує передачу грошових коштів продавцями, суд не приймає до уваги у зв`язку з відсутністю доказів існування розписки. Невідомо сума коштів, яка зазначена у розписці, а відтак твердження [PERSON] не підтверджені належними доказами та не можуть братись до уваги при вирішенні справи по суті. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення заначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивач за зустрічним позовом наводить аргументи про те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а отже 2/3 частини квартири мають бути визнані особистою приватною власністю [PERSON] . Разом із тим, з метою спростування презумпції спільності майна подружжя позивач за зустрічним позовом наводить дані про те, що відповідач отримував мінімальний дохід, що унеможливлювало її брати участь у сплаті вартості спірного житла. Зважаючи на вищевикладене, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу. Позивачем за зустрічним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, а тому спірна квартира [ADDRESS] належить до спільної власності подружжя, а відтак вимога [PERSON] про визнання права власності за кожною зі сторін на частину підлягає задоволенню. Щодо визнання в порядку поділу майна за [PERSON] права особистою приватної власності на автомобіль Ford Fusion, 2016 року, червоного кольору, (Vin [NUMBER] ), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги з наступних підстав. В обґрунтування наявності права особистої власності на вказаний спірний транспортний засіб, [PERSON] зазначає, що транспортний засіб Ford Fusion, 2016 року було придано за її особисті кошти, що отримані в результаті продажу частини квартири. У відповідності до умов договору купівлі-продажу частки у праві власності на квартиру від 29 грудня 2017 року, [PERSON] передала [PERSON] частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.19). Згідно з п. 2.1 вказаного договору, продаж частки у праві власності на квартиру за домовленістю сторін вчиняється за 252 604, 80 грн., що еквівалентно 9 000 дол. США за офіційним курсом НАБУ на день укладення договору. В матеріалах справи міститься платіжне доручення № 1114767 від 29 грудня 2017 року на суму 252 604, 80 грн. із зазначенням отримувача коштів « [PERSON] » (а.с.25). Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСУ МВС у Київській області (ТСЦ МВС № 3245) від 11 серпня 2023 року, згідно з даними Єдиного державного реєстру МВС, станом на 11 серпня 2023 року транспортний засіб марки Ford Fusion, д/н [NUMBER] , 2016 року випуску зареєстрований за [PERSON] (а.с.29). Суд звертає увагу на те, що позивач, мотивуючи підстави позовних вимог, не вказує ані дати купівлі спірного транспортного засобу, ані дати його державної реєстрації в органах МВС. В матеріалах справи міститься відповідь на запит від Головного сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 14 вересня 2023 року, відповідно до якої транспортний засіб марки Ford Fusion, д/н [NUMBER] , 2016 року випуску зареєстрований за [PERSON] на підставі ВМД UA500030/2020/508965 від 02.09.2020 та видано номерний знак [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.166). Отже, купівлі спірного транспортного засобу дійсно передував укладенню договір купівлі-продажу частки у праві власності на квартиру від 29 грудня 2017 року, за яким [PERSON] передала [PERSON] частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Однак суд звертає увагу на те, що між зазначеними правочинами минув значний часовий проміжок тривалістю майже 3 роки, при цьому позивач за первісним позовом не надала суду достатніх доказів збереження отриманих внаслідок продажу майна коштів, зокрема не надано доказів зберігання коштів на банківських рахунках та зняття таких коштів перед укладенням договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 77 ЦПК України) Зважаючи на викладене вище, не вбачається наявних доказів придбання спірного автомобіля Ford Fusion, 2016 року, червоного кольору (Vin [NUMBER] ) [PERSON] за власні кошти, отримані від продажу частини квартири, а отже відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на автомобіль Ford Fusion, 2016 року випуску, а відтак первісний позов в цій частині підлягає залишенню без задоволення. Щодо вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] 1\\2 частини вартості автомобіля Ford Focus у розмірі 90 510 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. [PERSON] зазначає, що 20 березня 2007 року сторонами було придбано спільний автомобіль марки Ford Focus, 2007 року випуску (VIN [NUMBER] ). Позивач вказує на те, що автомобіль було придбано у спільну власність, однак оскільки [PERSON] завжди працював у сфері, пов`язаній з транспортом, зокрема починаючи з 2016 року за кордоном, спірний транспортний засіб здебільшого використовувався останнім. Проте, 11 серпня 2023 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, а тому [PERSON] з метою захисту порушеного права звернувся до суду та просить компенсацію половини вартості спільного транспортного засобу. У відповідності до відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) від 12 вересня 2023 року, за даними центру транспортний засіб Ford Focus, 2007 року випуску, VIN [NUMBER] , 20 березня 2007 року був зареєстрований за [PERSON] 11 серпня 2023 року в ТСЦ 7145 вказаний транспортний засіб був перереєстрований з [PERSON] на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу та договору комісії, укладених у суб`єкта господарювання ТОВ «Автопрестиж центр». (а.с.186) За відомостями Звіту № 07-09-34 про оцінку майна колісного транспортного засобу Ford Focus, 2007 року випуску (VIN [NUMBER] ), що проводився ТОВ «ВАЛУР ГРУП» 07.09.2023, ринкова вартість, що отримана в результаті оцінки складає 181 020 грн. (а.с.195). Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий режим спільної часткової власності визначається гл.26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1-2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Предметом даного спору є транспортний засіб Ford Focus, 2007 року випуску, VIN [NUMBER] , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому судом встановлено, що виділ у натурі 1/2 частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар». Таким чином, суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Враховуючи наведені вище норми матеріального закону, правові висновки Верховного суду та встановлені обставини справи, вбачається, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, однак, відповідно до ст.183 ЦК України є неподільною річчю, позивач позбавлена можливості користуватися спірним автомобілем, хоча він і перебуває у спільній власності, добровільно згодна, але не отримує жодної грошової компенсації від відповідача. Суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача за зустрічним позовом щодо обізнаності [PERSON] про продаж автомобіля, та використання коштів від продажу на потреби родини, зокрема для сплати боргів за комунальні послуги, оскільки доказів таким твердженням матеріали справи не містять. Суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль відноситься до майна, набутого сторонами за час перебування у шлюбі, а також щодо наявності підстав для задоволення вимог зустрічної позовної заяви в частині стягнення з [PERSON] частину вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн. Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] в частині визнання за [PERSON] права власності на частину об`єкту фінансування квартири на [ADDRESS] , суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення такої вимоги, виходячи з наступного. При цьому, слід звернути увагу на те, що у відзиві на зустрічну позовну заяву від 24.10.2023, поданому представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокатом Хобтою С.Г. вказано, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження участь [PERSON] у фонді фінансування будівництва. Проте, в процесі розгляду справи судом встановлено, що 05 липня 2017 року між ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та [PERSON] було укладено договір № 50-0507/2017-1 про участь у фонді будівництва. (т. 2 а.с.36). Відповідно до п.1.1 Договору Довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а Управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені та за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбачених договором, Правилами Фонду фінансування будівництва виду А «ЖК ПАРКОВА ДОЛИНА». У відповідності до Свідоцтва від 07 липня 2017 року за № С50-0507/2017-1 про участь у фонді фінансування будівництва виду А «ЖК ПАРКОВА ДОЛИНА» (I пусковий комплекс-будинок [ADDRESS] ) Довіритель [PERSON] передала в управління Управителю кошти на суму 617 845 грн. (т.2 а.с.56). З - поміж іншого, факт участі [PERSON] у фінансуванні об`єкту будівництва також підтверджується Договором відступлення майнових прав № М 50-0507/2017-1 від 07 липня 2017 року. (т.2 а.с.55). При цьому, Договором, саме у п. 1.9 «опис об`єкта інвестування, що підлягає передачі Довірителю в порядку та за умовами Договору після завершення будівництва» є квартира в секції № 8, на 13-му поверсі, номер об`єкта інвестування 707, із зазначенням планово-орієнтовного терміну здачі об`єкта будівництва під заселення - 31 березня 2019 року. (т.2 а.с.36). При цьому матеріали справи не містять доказів того, що об`єкт нерухомості є об`єктом незавершеного будівництва та не здано в експлуатацію після 31 березня 2019 року, а тому суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року по справі № 511/2303/19 за якою, зокрема визначено, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній із сторін, а інші присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання». Таким чином, судом встановлено, що майнові права на об`єкт фінансування квартири на [ADDRESS] , з приводу яких виник спір, набуто сторонами за час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на викладене, вимоги зустрічного позову [PERSON] в частині визнання за останнім право власності на частину об`єкту фінансування квартири на [ADDRESS] підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог (як по первісному, так і по зустрічному позову) підлягає стягненню з кожного на користь іншого (як з [PERSON] на користь [PERSON] , так і навпаки) по 4 026 грн., тому сплачений кожним судовий збір не стягується.

Outcome: partial