Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості частини ринкової вартості автомобіля марки Skoda Octavia, д.н. [NUMBER] , яка складає 94234 грн.. 25 березня 2024 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь позивача вартість частини ринкової вартості автомобіля, що складає 94234 грн. та одночасно просив припинити право спільної сумісної власності на автомобіль та виділити його в особисту власність [PERSON] .. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 29 жовтня 2019 року. В шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбано автомобіль, який був зареєстрований на [PERSON] .. Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 31 жовтня 2023 р. в справі № 516/251/23 поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на частку автомобіля Skoda Octavia, д.н. [NUMBER] , 2003 року випуску. Також в рішенні встановлено, що транспортний засіб перебуває у користуванні [PERSON] , однак станом на дату подання зазначеного позову сторони не досягли домовленості стосовно користування автомобілем та автомобілем на теперішній час користується виключно [PERSON] , у зв`язку' із чим позивач фактично позбавлена права на автомобіль, який був спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до висновку експерта, вартість транспортного засобу складає 188 467 грн.. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, та за змістом ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та повіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, законом. Згідно ст. 71 ч. 1 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Крім того відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, до інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Автомобіль є неподільною річчю, що є загальновизнаним фактом, а тому не потребує додаткового доказування. Згідно ч. 2, 3 ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Оскільки позивач позбавлена можливості іншим чином отримати частку автомобілю, крім отримання вартості такої частки, вона просить стягнути з відповідача таку компенсацію. Із одночасним визнанням за відповідачем права власності на транспортний засіб в цілому. Відповідач в заяві-поясненнях на позов зазначив, що позов не визнає та окремо зазначив, що відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідач не звертався до суду з позовними вимогами про припинення права власності на частину автомобіля позивачки та не вносив на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму. Автомобіль знаходиться у спільній частковій власності, а не у сумісній відповідно до рішення суду від 31.10.2023 року по справі №516/251/23. Позивач не зверталась з позовом про реєстрацію своєї частки автомобілю, а тому і не може просити про припинення права чи про виділення в особисту власність відповідача ТЗ. З вимогами про припинення права власності позивачки на частину автомобіля може звернутися тільки [PERSON] , в порядку ст.. 365 ЦК України. Таким чином, на думку відповідача, позивачка обрала неналежний спосіб захисту права. Одночасно відповідач просив розглядати справу за його відсутності. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] .. Так, судом встановлено, що 27 серпня 2011 року [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) уклали шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. 17 вересня 2016 року [PERSON] придбала автомобіль Skoda Octavia, 2003 року випуску, д.н. [NUMBER] . 29 жовтня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення суду. Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску. Рішення набрало законної сили. Згідно висновку експерта № 23-2535 від 16 травня 2023 року вартість спірного транспортного засобу складає 188462 грн., що сторонами не оспорюється. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 11 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу автомобіля Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску. Транспортний засіб зареєстрований на [PERSON] , проте був придбаний у шлюбі. [PERSON] позов визнала та не заперечувала щодо визнання за [PERSON] права власності на частку автомобілю. Автомобіль фактично знаходиться в користуванні [PERSON] .. [PERSON] рішення суду не реалізував та право власності на частину автомобілю не зареєстрував. На момент поділу судом спільного майна подружжя, між ними було досягнуто згоди щодо такого поділу транспортного засобу як визнання за кожним з них права власності в рівних частинах. При цьому суд звертає увагу, що під час вирішення спору про поділ майна, судом роз`яснено відповідачу та позивачу, що користування спільним майно повинно відбуватись за домовленістю між ними, а у разі якщо такої домовленості не буде досягнуто, вони зможуть вирішити це питання в судовому порядку. Також, відповідачу, судом було роз`яснено, що позов розглядається в межах заявлених позивачем вимог, із зустрічним позовом відповідач не зверталась, а тому питання щодо отримання компенсації за частку у майні судом в рамках цивільної справи № 516/251/22 не вирішувалось. [PERSON] на цей час звернулась до суду із позовом про стягнення з [PERSON] на її користь вартість частини ринкової вартості автомобіля, що складає 94234 грн. та одночасно просить припинити право спільної сумісної власності на автомобіль та виділити його в особисту власність [PERSON] .. При цьому\~відповідач не\~погоджуючись із\~позовом посилається\~на п.25 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Проте, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 « 19. позивачка хотіла поділити майно подружжя так, щоби виділити відповідачеві у власність автомобіль, яким він користується, а їй виплатити компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю неподільну річ - 1/2 ринкової вартості останньої. Суд першої інстанції так і зробив. 20. Апеляційний суд вважав, що оскільки відповідач не дав згоди на викуп у позивачки її частки у праві спільної сумісної власності подружжя та неспроможний сплатити їй грошову компенсацію за цю частку, то примушування до викупу та виплати компенсації порушуватиме права відповідача і становитиме для нього надмірний тягар......... 21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам……. 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). 24. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). 25. Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Спору про поділ іншого автомобіля - «Skoda Oktavia» - у сторін немає, бо відповідач ним користується на підставі довіреності…….. 26. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. 27. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. 28. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). 29. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). 30. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). 31. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). 32. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). 33. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). 34. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). 35. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). 36. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). 37. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)…………………. 41. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). 42. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). 43. Позивачка не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. 44. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. 45. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. 50. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19)………………… Велика Палата Верховного Суду вище виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. 59. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. 60. Зрештою, якби відповідач був згодний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку. 61. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.» Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду можливо робити висновок, що спірні правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] є подібними до тих, які розглянуто Великою Палатою Верховного Суду в справі № 209/3085/20, оскільки транспортний засіб, який був спільним майном подружжя та на цей час рішенням суду хоча і поділений рівними частками між подружжям відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, однак є неподільною річчю, тобто не підлягає поділу в натурі, а тому відповідно до висновку Великої Палати позивач має право вимагати компенсацію за свою частку в майні від відповідача як співвласника, із одночасним виділенням автомобілю у власність відповідача, при цьому, а ні згода відповідача на таку компенсацію, а ні внесення депозиту на рахунок відповідачем в такому разі не вимагається. Суд звертає увагу, що як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх висновках, спосіб захисту обраний стороною повинен бути ефективним, а судове рішення повинно вирішити спір по суті. З урахуванням викладеного суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача компенсації на користь позивача за частку у спільному майні, оскільки таке майно є неподільною річчю та перебуває у фактичному користуванні відповідача, що позбавляє позивача можливості ефективно реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном транспортним засобом. Разом з цим, позивачем у позовній заяві ставиться питання щодо припинення права спільної сумісної власності на автомобіль, тоді як рішенням суду від 31 жовтня 2023 року поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску, тобто на цей час транспортний засіб перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача. Проте, трансформування права спільної сумісної власності на майно подружжя в спільне часткове право власності не позбавляє позивача права на компенсацію відповідачем частки у вигляді вартості такої частки в такому майні, оскільки транспортний засіб є неподільною річчю та такий спосіб захисту буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника майна. Під час вирішення спору суд керується принципом «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня2021 року, справа 904/5726/19) З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставини справи, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме в частині припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку автомобіля Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску, виділення автомобілю марки Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску у власність [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 94234 грн. компенсації замість 1/2 частки у праві спільної часткової власності на автомобіль марки Skoda Octavia Combi, державний номер [NUMBER] номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2003 року випуску.

Outcome: partial