Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до своєї повнолітньої доньки [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на його утримання в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є батьком двох доньок - [PERSON] та [PERSON] .. Позивач є пенсіонером і за станом здоров`я має статус особи з інвалідністю 3 групи з дитинства, внаслідок чого потребує медичної допомоги та лікування. 26.03.2019 позивач подарував належну йому квартиру відповідачці, яка діяла від імені малолітньої доньки. На теперішній час позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки в нього відсутнє житло, а розмір пенсії, яка є єдиним видом його доходів, не забезпечує його потреб на харчування, лікування, придбання одягу та ліків. Натомість [PERSON] з 2009 року виїхала проживати до Російської Федерації, внаслідок чого позивач позбавлений можливості звернутись до неї за матеріальною допомогою, а відповідачка не надає в добровільному порядку матеріальну допомогу позивачу. Оскільки, окрім дітей, у позивача відсутні особи, які зобов`язані його утримувати та доглядати, то він змушений звернутись до суду з даним позовом до своєї старшої доньки - [PERSON] . Відповідачка заперечила проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявності в нього потреби у матеріальній допомозі. Відповідачка стверджує, що позивач має належний розмір пенсії і додатково отримує державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю 3 групи, а також має депозитний вклад у банку. Також позивач має у власності нерухоме майно, за адресою якого він має зареєстроване місце проживання, проте проживає він у кризовому центрі, а відтак не несе витрат на житло та на оплату комунальних послуг, оскільки отримує все це безкоштовно. Додатково відповідачка посилається на наявність підстав для звільнення її від обов`язку надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки останній ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків та не брав належної участі у вихованні відповідачки з 1990 року і до її повноліття. Також відповідачка просила врахувати, що разом з нею поживають її чоловік, неповнолітня донька та мати, яка за станом здоров`я та віком потребує догляду, піклування та матеріальної допомоги, що забезпечується в повній мірі відповідачкою. 18.03.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.03.2024 на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідачки проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки проти позову. За клопотанням відповідачки судом постановлено ухвалу від 26.04.2024 про витребування з Головного управління ПФУ в Черкаській області, управління праці та соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, АТ КБ «ПриватБанк» відомостей, що стосуються матеріального становища позивача, а також з КНП «ОЦЕМД та МК ЧОР» відомостей про обставини надання екстреної медичної допомоги позивачу. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що розмір його доходів складає близько 7600 грн. на місяць, з яких близько 2000 грн. на місяць він витрачає на придбання ліків. Раніше він проживав разом з відповідачкою та її сім`єю в одній кватирі, в якій він мав у власності частку, що була ним подарована онуці. Згодом стосунки між сторонами погіршилися, внаслідок чого він був змушений залишити таке житло і на теперішній час він фактично проживає у реабілітаційному центрі, але за умовами договору він там може проживати до 22.06.2024, а після цього він змушений буде орендувати житло. Пояснив, що незважаючи на належність йому на праві власності 1/16 частки житла, де він має зареєстроване місце проживання, він не може там проживати на підставі заборони, встановленої судом. Зауважив, що незабаром він змушений буде орендувати житло за ціною 4000 грн. на місяць, а відтак залишкових коштів, з урахування щомісячних витрат на ліки, йому не вистачатиме для забезпечення його матеріальних потреб. Оскільки відповідачка не бажає, щоб він проживав разом з нею та її сім`єю, то вона зобов`язана надавати йому допомогу виді аліментів. Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Пояснила, що раніше вони проживали разом в одній кватирі: позивач, відповідачка, мати відповідачки (колишня дружина позивача), чоловік та донька відповідачки. З 15.12.2023 позивач з`їхав з квартири, а вони змінили замки на дверях. На думку відповідачки, наявні у позивача доходи цілком забезпечують його потреби, а даний позов обумовлений лише неприязними стосунками та бажанням позивача проживати у помешканні відповідачки та членів її сім`ї. Зауважила, що вона разом з чоловіком спільно мають щомісячний дохід в розмірі близько 18000 грн., але за ці кошти вони утримують себе, свою 15 річну доньку та матір чоловіка відповідачки, яка проживає окремо, а також матір відповідачки, яка проживає разом з ними. Додатково зауважила, що наразі відсутні об`єктивні підстави та нагальна потреба у стягненні з неї аліментів на утримання батька. За клопотанням відповідачки в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] . Свідок пояснила, що вона і позивач є батьками відповідачки і тривалий час перебували у шлюбі, який згодом було розірвано. Позивач з 1990 року по 2000 рік працював в м. Москва Росії, а тому вихованням відповідачки займалась вона самостійно, а позивач лише надавав гроші, але оскільки їх розмір був невеликий, то більший тягар матеріального утримання доньки здійснювався за рахунок коштів, які заробляла вона. До 15.12.2023 всі вони проживали разом в одній квартирі, але 15.12.2023 позивач самостійно виїхав з такого помешкання. Через поганий стан здоров`я свідок потребує сторонньої допомоги та матеріальної підтримки, яку їй надає відповідачка. Вважає, що позивач не має права вимагати з відповідачки стягнення аліментів на його утримання. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач - [PERSON] , 1952р.н., - є батьком двох повнолітніх доньок: [PERSON] , 1982р.н., старша донька; [PERSON] , молодша донька. Матір`ю відповідачки є [PERSON] , 1954р.н., з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 18.08.1979 по 07.04.2015 /а.с. 45-46/. Молодша донька позивача з 2010 року проживає на території Російської Федерації. Відповідачка проживає у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з відповідачкою у такому помешканні проживають її чоловік ( [PERSON] , 1981р.н.) донька ( [PERSON] , 2009р.н.), та мати ( [PERSON] , 1954р.н.). 1/4 частка у праві власності на таку квартиру належала позивачу, але згідно договору дарування від 26.03.2019 він подарував таку частку своїй онуці (донька відповідачки) [PERSON] , [INFO] /а.с. 12/. В період часу до 15.12.2023 позивач проживав разом з відповідачкою та її сім`єю, а також [PERSON] в помешканні за адресою: [ADDRESS] . Натомість на ґрунті непорозумінь та конфліктів позивач припинив проживання в такому житлі. Відповідно до угоди №72ІА/2023 від 22.12.2023 про проходження адаптаційного процесу в Центрі реінтеграції для бездомних осіб та осіб, звільнених з місць позбавлення воля, які опинилися у складних життєвих обставинах БО «100% Життя Черкаси» на період з 22.12.2023 по 22.06.2024 позивач має право тимчасово проживати в помешканні такого кризового центру на безоплатній основі /а.с. 10-11/. Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру позивач з 27.03.2019 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Зазначене помешкання являє собою трикімнатну квартиру загальною площею 61,9кв.м., що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (розмір частки 15/16) та позивачу (розмір частки 1/16), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 44/. Згідно з пенсійним посвідченням позивач з 28.02.2017 перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за видом «у разі втрати годувальника» та має статус особи з інвалідністю 3-ьої групи з дитинства /а.с. 7/. У зв`язку з цим позивач щомісячно отримує пенсію та державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, розмір яких станом на квітень 2024 року складає 5278,07 грн. та 2361 грн. відповідно, що підтверджується відомостями з ГУ ПФУ в Черкаській області та з Департаменту соціальної політики /а.с. 69, 71./ Відповідні обставини справи, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, визнаються сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Мати відповідачки з 25.02.2019 перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком /а.с. 48/. Між сторонами наявна конфліктна ситуація, що обумовило розгляд судом справи №711/4575/23 про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за обставинами вчинення ним відносно відповідачки фізичного, психологічного та економічного насильства з приводу подій, що мали місце 23.06.2023 за місцем їх спільного проживання. /а.с. 51-52/. Натомість провадження у такій судові справі було закрито постановою Черкаського апеляційного суду від 25.09.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень. У зв`язку з похилим віком, вадами здоров`я та відсутністю власного окремого житла позивач потребує матеріальної допомоги, але відповідачка не надає в добровільному порядку матеріальної допомоги своєму батькові, внаслідок чого останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин щодо обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). Згідно ч. 1 ст. 202 СК повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до положень ст. 205 СК суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц викладено правову позицію, що тлумачення статті 202 СК свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження наявності в нього потреби у матеріальній допомозі з боку відповідачки. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача про наявність в нього потреби у матеріальній допомозі з боку відповідачки суд виходить з наступного. Сімейне законодавство України, яким регулюються правовідносин з обов`язку повнолітніх доньки чи сина утримувати свої непрацездатних батьків, не розкриває змісту випадків, коли непрацездатні батьки вважаються такими, що потребують матеріальної допомоги з боку своїх повнолітніх дітей. Єдиною нормою, яка регулює подібні за змістом правовідносини (право одного з подружжя на утримання), є положення ч. 4 ст. 75 СК, якими визначається що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Отже слід виснувати, що при визначенні наявності/відсутності у непрацездатних батьків потреби у отриманні матеріальної допомоги, суду слід надати оцінку на предмет відповідності наявних у позивача доходів розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. В той же час Верховний Суд у своїй постанові від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц зазначив, що при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Справедливість, добросовісність та розумність відносяться до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення відповідних норм свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач є непрацездатною особою похилого віку (72 роки), має 3 групу інвалідності, не має власного окремого житла і має двох повнолітніх доньок, які проживають окреме від нього і не надають йому матеріальної допомоги. Натомість позивач має щомісячний дохід у вигляді пенсії та державної соціальної допомоги, розмір яких з квітня 2024 року складає 5278,07 грн. та 2361 грн. відповідно. Таким чином щомісячний дохід позивача, який він отримує за рахунок коштів фондів соціального (пенсійного) забезпечення, складає 7639,07 грн., що більш ніж у тричі перевищує встановлений в Україні на 2024 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність (2361грн). Також позивач має грошові заощадження, що вкладені на депозитному рахунку в АТ КБ «Приват Банк» в розмірі понад 32 000 грн., на які щомісячно нараховуються проценти, що визнається сторонами. Також судом встановлено, що позивачеві належить на праві власності 1/16 частка трикімнатної квартири, в якій він має зареєстроване місце проживання. Варто звернути увагу, що всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано будь-яких доказів того, що відповідне право власності позивача має обмеження, а отже суд відхиляє доводи позивача про те, що він не має права користуватись таким помешканням та проживати в ньому. Суд бере до уваги, що розмір частки позивача не є значним, проте це не позбавляє його правомочності власника щодо такого майна, зокрема, право на отримання матеріальної компенсації за неможливість володіти та користуватись таким майном в натурі (ч. 3 ст. 358 ЦК України), право вимагати виділу в натурі належної йому частки або компенсації її вартості за рахунок іншого співвласника такого майна, якщо виділ в натурі чи спільне користування таким майном є неможливим (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Необґрунтованими є доводи позивача щодо розміру його щомісячних витрат на придбання ліків, оскільки всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано доказів на підтвердження таких обставин з точки зору їх належності, допустимості та достатності. В цьому контексті суд бере до уваги, що періодичне підвищення рівня артеріального тиску, враховуючи вік позивача, не є безумовним свідченням наявності в нього потреби у постійному медикаментозному лікуванні. До того ж суду не надано жодного доказу щодо наявності лікарських рекомендацій щодо призначення позивачу вживання конкретних медичних препаратів та їх вартості. В той же час судом встановлено, що до складу сім`ї відповідачки входить її чоловік та неповнолітня донька, які всі проживають разом. Очевидною є та обставина, що відповідачка разом з чоловіком зобов`язані утримувати себе та свою неповнолітню дитину. До того ж сторони не заперечують тієї обставини, що мати відповідачки проживає разом з нею і відповідачка в добровільному порядку надає допомогу своїй матері та піклується про неї, а у позивача, окрім відповідачки, є також молодша донька, яка проживає на території Російської Федерації і позивач не заявляє ніяких вимог до такої особи. Отже сукупний аналіз встановлених судом обставин спірних правовідносин свідчить, що в даному випадку доводи позивача про наявність в нього потреби у матеріальній допомозі, яку має надавати йому старша донька, не відповідають критеріям об`єктивності з точки зору добросовісності, розумності та справедливості, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили що розмір об`єктивно необхідних та виправданих, з точки зору їх доцільності, витрат позивача неспроможний покриватися розміром його доходів, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, який підлягав сплаті при зверненні позивача з позовом до суду. Оскільки позов не підлягає до задоволення, то витрати з оплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed