Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У грудні 2023 [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] у якому просить визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком. Наразі у провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходиться позовна заява про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини, бажає визначити місце проживання їх сина саме разом з ним, оскільки за місцем мешкання забезпечені належні умови для проживання сина, він забезпечений усім необхідним. Визначення місця проживання сина разом з батьком відповідає інтересам дитини. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, яку ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті та зобов`язано третю особу надати суду письмовий висновок органу опіки і піклування з приводу розв`язання спору. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а саме - службу у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на належну - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, зобов`язано третю особу надати суду письмовий висновок органу опіки і піклування з приводу розв`язання спору. Представник відповідача - адвокат Садовський М.М. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні даного позову з огляду на безпідставність позовних вимог [PERSON] Вказував, що на момент звернення до суду з даним позовом [PERSON] , [INFO] , виповнилось 14 років, тобто з огляду на вимоги ч.2 ст.29 ЦК України, він може вільно обирати собі місце проживання. Окрім цього, неповнолітній [PERSON] перебуває за межами України, а саме у м. Капошвар (Угорщина), що свідчить про висловлення ним своєї думки щодо місця свого проживання. Зауважив, що відповідно до довідки про місце проживання зареєстрованих осіб позивач та його син [PERSON] зареєстровані за однією адресою - [ADDRESS] і за цією ж адресою позивач намагається визначити місце проживання свого сина. Представник позивача - адвокат Лопатюк Ю.Л. подала відповідь на відзив, в якій позовні у вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що син позивача - [PERSON] виражає своє бажання проживати саме з батьком, про що він також повідомив відповідача. При цьому, реєстрація за однією адресою не є встановленням факту того, що дитина проживає разом з батьком. Наразі, з метою забезпечення безпечних умов проживання, тимчасово, на період змагань син позивача проживає в Угорщині, але його постійним місцем проживання є м. Харків. Відповідач наразі проживає окремо від позивача та дитини у Польщі, не опікується вихованням дитини, всі дії щодо сина виконує виключно батько. При цьому [PERSON] є активною та спортивною дитиною, часто їздить на збори та змагання, в тому числі закордон. Для якнайкращих інтересів дитини, визначення місце проживання з батьком мінімізує кількість дій щодо захисту прав дитини та його інтересів, адже не потрібно буде отримувати згоду з будь-яких питань від матері. Тим паче, що вона не проявляє зацікавленість у вихованні сина. Також звертатися до лікарні, у зв`язку з можливими травмами, захворюваннями, що потребує миттєвих рішень, а відповідач може не виходити на зв`язок та не спілкуватися доволі довго, що може загрожувати життю дитини у критичних ситуаціях. Саме тому, визначення місця проживання [PERSON] з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2024 позовну заяву [PERSON] призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення у яких просив провести розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування та прийняти рішення на розсуду суду з урахуванням інтересів дитини. Також вказав на відсутність підстав для надання висновку щодо визначення місця проживання дитини, оскільки неповнолітній [PERSON] досяг 14 років та відповідно до ч.3 ст.60 Сімейного кодексу України самостійно визначає місце свого проживання. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 18.07.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану під актовим записом №549, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Сторони у справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , відповідно до якого Московським відділом реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ 25 листопада 2009 року вчинено відповідний актовий запис №1032. Вказані обставини сторонами не заперечувались, як і не заперечувався факт їх окремого проживання. У позові та відповіді на відзив зазначено, що позивач є військовослужбовцем, отримує гідну зарплату, проживає разом з сином у квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Наразі син сторін, тимчасово, з міркувань безпеки, проживає за кордоном. Відповідач проживає за кордоном, однак жодним чином не піклується про сина. Таким чином сторона позивача бажає визначити місце проживання дитини разом з батьком, що на їх думку відповідає якнайкращим інтересам дитини. Слід зауважити, що позивач жодним чином не вказує про наявність спору з відповідачем щодо того, з ким із них буде проживати їх дитина, фактично позовні вимоги ґрунтується на бажанні забезпечити якнайкращі інтереси дитини. Про відсутність спору між сторонами щодо місця проживання їх сина свідчить позиція відповідача про те, що дитина, яка досягла 14 років вправі сама обрати з ким із батьків вона має бажання проживати. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, згідно із ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями частини 2 статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитина сторін - [PERSON] на момент пред`явлення позову досяг віку чотирнадцяти років. Стороною позивача надана незасвідчена копія заяви від імені [PERSON] (дитина сторін), у якій [PERSON] стверджує, що після розірвання шлюбу між його батьками та закінчення воєнного стану він має бажання проживати разом з батьком за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою він проживав до війни. У ного виникли дуже близькі стосунки з батьком, оскільки саме він приділяє йому увагу та піклується ним. З матір`ю він спілкується по телефону і вона не приділяє особливої уваги до його життя. Разом з цим, суд не може взяти до уваги вказану заяву з огляду на те, що вона подана у спосіб, який не дозволяє ідентифікувати її автора, тобто підтвердити автора цієї заяви об`єктивно неможливо, зокрема вона не містить електронно - цифрового підпису, не посвідчена нотаріально тощо. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Представником Департаментом служб у справах дітей ХМР надано пояснення, відповідно до яких Департамент зауважує, що відповідно до ч.3 ст.160 СК України неповнолітній [PERSON] , вже досяг чотирнадцяти років та самостійно визначає місце свого проживання, у зв`язку із чим підстави для розгляду зазначеного питання та складання висновку відсутні. Отже, відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, що у даному випадку і було зроблено дитиною з огляду на пояснення сторони позивача про те, що через безпекову ситуацію наразі дитина проживає за кордоном. Вказана норма узгоджується з положеннями частини 2 статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. З урахуванням зазначеного, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання свого сина [PERSON] разом з ним не підлягають задоволенню, оскільки відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця його проживання. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Крім того, у даному випадку втручання суду у приватне життя дитини щодо визначення її місця проживання на невизначений строк може призвести до порушення її ж права самостійно визначати в будь-який час на власний розсуд, з ким із батьків вона бажає проживати. У абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у даному випадку взагалі відсутні підстави вважати, що були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а сам спосіб захисту є неналежним, оскільки суперечить приписам чинного законодавства. Так, судовим розглядом встановлено, що спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала до вимушеної зміни місця мешкання у зв`язку з військовою агресією рф проти України. При цьому мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місце проживання їх сина, а навпаки вказує, що їх син вправі самостійно обирати місце свого проживання. Тобто наразі відсутні жодні перешкоди для проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] , а їх не проживання разом зумовлено лише безпековою ситуацією та волевиявленням самої дитини. При цьому, судом жодним чином не спростовується факт утримання та піклування [PERSON] щодо свого сина, що є обов`язком батьків відповідно до закону, ухилення від яких має відповідні правові наслідки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, тому судові витрати слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed