Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У грудні 2023 року позивачем подано до суду указаний позов з посиланням на те, що з метою облаштування квартири і замовлення індивідуальних меблів на кухню, вітальню і спальню за адресою: [ADDRESS] він звернувся до відповідача, з яким було укладено 23.07.2023 договір № 34/07 (договір-1), а також 25.07.2023 договір № 35/07 (договір-2). Відповідно до умов договорів відповідач зобов`язався протягом 40 робочих днів виготовити індивідуальні меблі для позивача та змонтувати їх протягом 3-7 робочих днів після виготовлення. Позивач взяв на себе зобов`язання передати певний відсоток від вартості всього комплексу робіт, а саме передати за договором-1 відповідачу 75000,00 грн, а за договором-2 - 5000,00 грн, що разом становить 80000,00 грн. Свою частину зобов`язань позивач виконав і 23.07.2023 та 25.07.2023 передав відповідачу кошти в розмірі 80000 грн. Про втрату інтересу до виконання договору послуг позивач неодноразово останнього року повідомляв в телефонних розмовах і месенджерах відповідача. З вимогою про повернення грошових коштів вперше позивач звернувся до відповідача 16.10.2023, проте грошові кошти не повернуті до теперішнього часу. В договорах передбачено поставку і монтаж меблів протягом 40 робочих днів з моменту замовлення, а отже строк виконання за договорами становить 25.09.2023. Позивач також вказав, що дії відповідача спричинили йому моральну шкоду, оскільки він зазнав моральні страждання. Позивач, витративши наявні в нього кошти на послуги недобросовісного відповідача, втратив час, отримав нервовий стрес, знаходиться в стані невизначеності. І як виявилось весь цей час був витрачений даремно, він втратив всі шанси завершити ремонт і переїхати в нову оселю до нового року, має нести витрати по оренді житла. Тому позивач просить: 1) розірвати договір № 34/07 від 23.07.2023, укладений між ним та відповідачем; 2) розірвати договір № 35/07 від 25.07.2023, укладений між ним та відповідачем; 3) стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 80000 грн; 4) стягнути з з відповідача на свою користь грошові кошти як інфляційні витрати на суму 1043,20 грн, 3 % річних в розмірі 539,18 грн, пеню відповідно до статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» в розмірі 196800,00 грн; 5) стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на надання правничої допомоги в розмірі 20000 грн; 6) стягнути з відповідача на свою користь 35000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 11.01.2024 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій вказав про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим позивачу місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направив. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 280-282 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.\- Судом встановлено, що 23.07.2023 між позивачем як покупцем та відповідачем як продавцем укладено договір № 34/07 купівлі-продажу меблевих виробів за індивідуальним замовленням, згідно якого продавець зобов`язався виготовити та передати покупцеві товар. Загальна сума в договорі складає 140804,00 грн. Пунктом 3.1 договору визначено, що покупець вносить передплату за товар у розмірі 75000,00 грн, а в п. 3.2 сторони погодили решту суми за товар в розмірі 30 % від загальної суми, що складає 49454,00 грн + 1350,00 грн, а також пунктом 3.3 обумовлена сума за збирання товару в розмірі 10 % від вартості збирання, що складає 15000,00 грн. У пункті 4.1 зазначено, що продавець зобов`язується виготовити покупцеві товар за індивідуальним замовленням з плівковими фасадами протягом 30-40 робочих днів, за індивідуальним замовленням з фарбованими фасадами протягом 40-55 робочих днів. Окрім того, 25.07.2023 між позивачем як покупцем та відповідачем як продавцем укладено договір № 35/07 купівлі-продажу меблевих виробів за індивідуальним замовленням, згідно якого продавець зобов`язався виготовити та передати покупцеві товар. Загальна сума в договорі складає 10240,00 грн. Пунктом 3.1 договору визначено, що покупець вносить передплату за товар у розмірі 5000,00 грн, а в п. 3.2 сторони погодили решту суми за товар в розмірі 30% від загальної суми, що складає 4140,00 грн та пунктом 3.3 обумовлена сума за збирання товару в розмірі 10 % від вартості збирання, що складає 1100,00 грн. У пункті 4.1 зазначено, що продавець зобов`язується виготовити покупцеві товар за індивідуальним замовленням з плівковими фасадами протягом 30-40 робочих днів, за індивідуальним замовленням з фарбованими фасадами протягом 40-55 робочих днів. Позивач умови договорів виконав та сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 80000,00 грн в якості передплати за товар, що підтверджується умовами договорів. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 ст.\~509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом положень ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (друга сторона), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Згідно ст.\~837\~ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України невиконання зобов`язання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст.\~6\~Законом України\~«Про захист\~прав споживачів» вказує, що продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Як визначено ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із матеріалів справи вбачаться, що позивачем виконано умови договорів щодо оплати відповідачу 80000,00 грн в якості передплати за товар. Однак у визначений договорами строк відповідачем як продавцем порушено зобов`язання, яке полягає у виготовленні та передачі позивачу як покупцеві товару, вказаного в договорах. З огляду на викладене договори підлягають розірванню у зв`язку з істотними їх порушеннями відповідачем та як наслідок необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 80000,00 грн сплачених ним за договором коштів в якості відшкодування понесених збитків на підставі ст. 651, ч. 5 ст. 653 ЦК України. У пунктах 1, 2, 5, 6 ч. 1 ст.\~4\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» закріплено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. За змістом ч. 2\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з положень статей 16 і 23\~ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статтями 4 та 22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» прямо передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Із наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст. ст. 16, 23 ЦК України, ст.ст. 4, 22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральних страждань. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності та справедливості, розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Позивачем оцінено компенсацію за нанесену йому моральну шкоду відповідачем у розмірі 35000 грн, однак ним у повній мірі не доведено відповідними доказами зазначеного грошового виразу заподіяння йому моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які враховуються при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, а також, виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн грошової компенсації за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Згідно ч. 5 ст.\~10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Статтею 625 ЦК України\~визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Таким чином, оскільки відповідачем не виконано належним чином зобов`язань, передбачених умовами договорів, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 1043,20 грн, 3 % річних в розмірі 539,18 грн та пеня в розмірі 196800,00 грн згідно наданого позивачем розрахунку. Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Статтею 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом рішень Європейського суду з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. З матеріалів справи слідує, що згідно платіжної інструкції № 525632889 від 16.12.2023 позивачем сплачено гонорар в сумі 7000,00 грн за договором № 63/ПД від 12.12.2023, де зазначено отримувачем коштів адвоката Михайленко Л.С. У матеріалах справи наявні також копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Михайленко Л.С. від 12.12.2023, копії посвідчення адвоката Михайленко Л.С. та свідоцтва про право на зайняття нею адвокатською діяльністю. Однак у порушення ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України позивачем не надано до суду ні самого договору про надання правничої допомоги, ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опису здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За таких обставин відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу на користь позивача з відповідача. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 4981,02 грн за дві позовні вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, від сплати яких позивач звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial