Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

02.01.2024 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, [PERSON] , в якій просила визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , яка придбана нею в будинку житлово-будівельного кооперативу Молодіжне житлово-будівельне товариство «Дом» на підставі інвестиційного договору від 04.11.2002 року, додаткової угоди від 18.02.2004 року та акту прийому-передачі квартири від 18.02.2004 року. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що 04.10.1997 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Любашівського району Одеської області, про що зроблено актовий запис №61 в книзі реєстрації актів про одруження та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 04.10.1997 року. На момент укладення шлюбу, позивачка мала особисті накопичування в розмірі 85800,00 доларів США, частину з яких отримала в дар від батьків, а саме 03.10.1997 року її матір [PERSON] подарувала їй готівкові гроші в сумі 15000,00 доларів США на придбання власного житла, що підтверджується відповідним договором укладеним у письмовій формі. При цьому, позивачка зазначає, що 04.11.2002 року між нею та [PERSON] було укладено правочин, а саме угоду про роздільне майно подружжя, відповідно до пункту 4 якої, останній визнав, що до одруження [PERSON] мала особисті накопичування в розмірі 85800,00 доларів США, які відповідно до пункту 2 цієї ж угоди є роздільним майном та власністю дружини. Крім того, пунктом 5 вказаної вище угоди, сторони встановили, що майно, яке в подальшому буде набуто позивачкою за рахунок роздільного майна, зазначеного у п.4 даної угоди, беззаперечно оформлюється та/або реєструється на ім`я дружини та є її приватною власністю. У подальшому, 04.11.2002 року позивачка була прийнята до членів житлово-будівельного кооперативу Молодіжне житлово-будівельне товариство «Дом», яке зареєстровано 10.10.2000 року Одеським міськвиконкомом за реєстровим №624. 04.11.2002 року позивач, як член житлово-будівельного кооперативу МЖБТ «Дом», з метою набуття житла у власність уклала Інвестиційний договір, відповідно до п.1.1 якого, предметом договору є співпраця сторін по інвестуванню та будівництву жилого будинку [ADDRESS] . Після закінчення будівництва та здачі об`єкту в експлуатацію, замовник-забудовник зобов`язаний передати інвестору за актом прийому-передачі 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] для оформлення документів про право власності на квартиру (п.3.1.2 Договору). Пунктом 3.2.1 Договору визначено, що інвестор зобов`язаний здійснити інвестування об`єкту, зазначеного у п.1.1 цього договору на загальну суму 73076,94 грн., що еквівалентно 13458,00 доларів США на день укладення угоди. 24.12.2003 року Державною технічною комісією складено Акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію. 25.12.2003 року розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.12.2003 року №2096 «Про затвердження державного акту прийняття в експлуатацію 10-ти поверхового житлового будинку мкр. «Південний-Д», буд. №40 (1 черга) по [ADDRESS] », акт державної комісії від 24.12.2003 року затверджено, запрошено ОБТІ та РОН зареєструвати цей об`єкт за МЖБТ «Дом» та присвоєно поштову адресу житловому будинку, буд. [ADDRESS] . 29.12.2003 року згідно розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.12.2003 року №2096, Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності МЖБТ «Дом» на житловий будинок [ADDRESS] на підставі якого ОБТІ та РОН проведена реєстрація права власності за №3364 стр.52 кн.23 м/с від 29.12.2003 року. 18.02.2004 року між позивачем та МЖБТ «Дом» складено Акт прийому-передачі, відповідно до якого товариство передає, а інвестор приймає 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] ). Вартість квартири складає 76345,80 грн. Вказана сума внесена Інвестором на розрахунковий рахунок товариства в повному об`ємі, про що зазначено в п.3 Акту. 05.04.2004 року на підставі інвестиційного договору від 04.11.2002 року, додаткової угоди від 18.02.2004 року та акту прийому-передачі квартири від 18.02.2004 року, Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на прав приватної власності. Право власності [PERSON] зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» у реєстровій книзі №160дом на стор.187 за реєстровим №3364 від 05.04.2004 року. При цьому, позивачка зазначає, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , в розмірі 13458,00 доларів США, що еквівалентно 73076,94 грн., нею повністю оплачений в період з 06.11.2002 року по 04.02.2004 року з власного рахунку 26208208791/50990000 відкритого 06.11.2002 року в ОФ АКБ МТБ, МФО 328168, особистими коштами раніше отриманими в якості подарунку від матері [PERSON] за договором від 03.10.1997 року, тобто до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Тобто, кошти, які були сплачені позивачем за вказану квартиру, є її особистою приватною власністю та відповідно квартира є особистим майном [PERSON] . Так, 03.06.2023 року, їй, як власнику квартири [ADDRESS] , стало відомо, що 20.03.2023 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №520/10954/15-ц було задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, поданого до суду в межах виконавчого провадження ВП №57513228 по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суми 2171748,40 грн., в порядку встановленому ст.443 ЦПК України, ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», про визначення майна боржника у майні, що нібито є об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . При цьому, [PERSON] неодноразово підтверджував під час вирішення судом подання приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича, що спірна квартира оплачена [PERSON] саме особистими коштами, що належали їй до укладення шлюбу. Також майнові правовідносини подружжя було неодноразово узгоджено письмовими угодами. Так, 24.12.2019 року подружжям [PERSON] та [PERSON] повторно укладено дозволену законом майнову угоду Шлюбний договір, відповідно до умов п.1.1 якого, будь-яке майно, як рухоме так і нерухоме (в тому числі речі індивідуального користування, коштовності, речі для професійних занять), а також грошові кошти, майнові права, яке (які) належало (належали кожному із сторін або було (були) зареєстровано(ні) за одним із сторін до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із сторін. Проте, той факт, що кошти, які були сплачені позивачем [PERSON] за квартиру [ADDRESS] , є її особистою приватною власністю і відповідно квартира є особистим майном [PERSON] , не визнається відповідачем приватним виконавцем Парфьоновим Георгієм Володимировичем, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.01.2024 року \~позовну заяву\~\~ [PERSON] до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича та [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі було залишено без руху. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича та [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі. Розгляд справи\~призначено в\~порядку загального\~позовного провадження.Призначено підготовче засідання. 29.02.2024 року від [PERSON] на електрону адресу суду надійшла заява про залучення [PERSON] до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, з метою недопущення порушення його прав, як стягувача в рамках виконавчого провадження №5751322, де, на теперішній час, невизначена частка спірної квартири [ADDRESS] , право особистої приватної власності на яку має намір визнати за собою позивачка [PERSON] , підлягає реалізації в рамках вказаного виконавчого провадження. Від представника відповідача Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича адвоката Гросу Владислава Євгеновича 04.03.2024 року надійшов відзив, оформлений у вигляді додаткових пояснень у справі, відповідно до якого просить позовну заяву [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі залишити без задоволення, оскільки приватний виконавець не є особою на користь якої ухвалено рішення про визначення частки нерухомого майна, його дії здійснені в межах виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду у спосіб та у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та за таких обставин, приватний виконавець не може бути належним відповідачем у даній справі, так як здійснює дії передбачені законодавством щодо виконання рішення суду та жодним чином не порушує права позивачки. При цьому, на примусовому виконанні у Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. перебуває виконавче провадження за № 57513228, відкрите на підставі виконавчого листа № 520/100954/15-ц від 02.10.2018 року виданого Київським районним суд. м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15.08.2018 року в сумі 2171748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США. У ході примусового виконання рішення встановлено, що 15.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики в сумі 2171748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США. Всупереч умовам договору не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по наданій позиці у встановлені договором строки та в належному розмірі, чим порушує взяті на себе зобов`язання. В ході примусового виконання, коштів для задоволення вимог стягувача за виконавчим листом № 520/100954/15-ц виданого 02.10.2018 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15.08.2018 року в сумі 2171748,40 грн, що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США - виявлено не було. В рамках виконавчого провадження № 57513228, приватний виконавець звертався із поданням до Київського районного суду м. Одеси, за участі [PERSON] , [PERSON] ТА [PERSON] , про визначення частки майна боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в якому просив суд визначити частку майна боржника [PERSON] у спільному майні, а саме квартира загальною площею 70,3 кв. м., житловою площею 41, 36 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] 20.03.2023 року Київським районним судом м. Одеси ухвалою по справі № 520/10954/15-ц задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, про визначення частки майна боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У добровільному порядку вимоги виконавчого документу боржником не виконані. Боржник був повідомлений про відкриття виконавчого провадження належним чином. Станом на теперішній час боржником не вжито жодних заходів щодо реального виконання виконавчого листа № 520/100954/15-ц виданого 02.10.2018 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 15.08.2018 року в сумі 2171748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США. Таким чином, позивачем [PERSON] подано відповідну позовну заяву, задля уникнення виконання рішення суду її чоловіком з моменту відкриття виконавчого провадження. Також у відзиві, зазначив, що угоди між подружжям та шлюбний договір від 24.12.2019 року викликають сумніви щодо їх дійсності та правомірності укладення. У підготовчому судовому засіданні 04.03.2024 року представник третьої особи адвокат Стадник Павло Олександрович, підтримав заяву про залучення [PERSON] до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, просив її задовольнити. У підготовчому судовому засіданні 04.03.2024 року представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] не заперечували проти залучення [PERSON] до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Відповідач [PERSON] , у підготовче засідання 04.03.2024 року не з`явився, про час та місце підготовчого засідання повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали на адресу, зазначену у позовній заяві, у судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2024 року заяву представника третьої\~особи \~адвоката Стадник\~Павла Олександровича\~про залучення\~ [PERSON] до\~участі в\~якості третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~відповідача,\~подану по\~цивільній справі\~за позовом\~ [PERSON] \~до\~Приватного виконавця\~виконавчого\~округу\~Одеської області\~Парфьонова\~Георгія\~Володимировича,\~ [PERSON] ,\~про\~визнання\~права особистої\~власності\~на\~квартиру в\~житлово-будівельному\~кооперативі \~задоволено. Залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог\~щодо\~предмета\~спору на стороні відповідача. Підготовче засідання відкладено на 11.04.2024 року. У підготовчому засіданні 11.04.2024 року представник третьої особи адвокат Стадник Павло Олександрович та представник відповідача адвокат Гросу Владислав Євгенович не заперечували проти закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті. У підготовче засідання 11.04.2024 року позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином, проте 11.04.2024 року представник позивача надіслала клопотання про проведення підготовчого засідання за її відсутності. Протокольною ухвалою суду від 11.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.05.2024 року. У судовому засіданні 27.05.2024 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У судовому засіданні 27.05.2024 року представник відповідача адвокат Гросу Владислав Євгенович заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у їх задоволенні відмовити, зазначив, що Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович не є належним відповідачем по справі. У судовому засіданні 27.05.2024 року представник третьої особи адвокат Стадник Павло Олександрович не погодився з позовними вимогами та просив у їх задоволенні відмовити, крім того 11.04.2024 року надіслав письмові пояснення, які просив долучити до матеріалів справи, відповідно до яких у задоволенні позову [PERSON] про визнання\~права особистої\~власності на\~квартиру в\~житлово-будівельному\~кооперативі, просив відмовити у повному обсязі, оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] уклали інвестиційний договір щодо придбання спірної квартири, виплативши пайові внески та набули право власності на квартиру під час перебування у шлюбі, а тому таке майно в силу закону є спільною сумісною власністю подружжя Брухно. Крім того, Київським районним судом м. Одеси від 20.03.2023 року, постановлено ухвалу, яка набрала законної сили, якою вже встановлено, що [PERSON] належить на праві власності частки спірної квартири, і таке судове рішення є преюдиційним, оскільки таке питання досліджувалося судом в провадженні, де задіяні одні й ті ж учасники. При цьому, мається рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року у справі №947/7695/20, яке набрало законної сили, відповідно до якого суд дійшов висновку про те, що угода про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року (що є аналогічною до угоди про роздільне майно подружжя 2002 року) є недійсною, а квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя Брухно. Також зазначає, що подружжям Брухно неодноразово вчинялися дії, спрямовані на унеможливлення звернення стягнення на їх майно в рамках виконавчого провадження будь-яким способом, одним з яких є подання позову в рамках даної справи з посиланням на договір дарування коштів від 03.10.1997 року та угоду про роздільне майно від 04.11.2002 року, крім того такі угоди мають ознаки підробки та фіктивності, оскільки були вчинені подружжям не в зазначені в них дати, а безпосередньо перед поданням позову до суду та виключно з метою унеможливлення звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу в рамках виконавчого провадження. Крім того. Вказує, що позивачкою не доведено факту придбання нею спірної квартири за її особисті кошти. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні 04.10.1997 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Любашівського району Одеської області, про що зроблено актовий запис №61 в книзі реєстрації актів про одруження та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 04.10.1997 року. 05.04.2004 року на підставі інвестиційного договору від 04.11.2002 року, додаткової угоди від 18.02.2004 року та акту прийому-передачі квартири від 18.02.2004 року, Виконавчим комітетом Одеської міської ради [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, позивачка стверджує, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] , в розмірі 13458,00 доларів США, що еквівалентно 73076,94 грн., нею повністю оплачений в період з 06.11.2002 року по 04.02.2004 року з власного рахунку 26208208791/50990000 відкритого 06.11.2002 року в ОФ АКБ МТБ, МФО 328168, особистими коштами раніше отриманими в якості подарунку від матері [PERSON] за договором від 03.10.1997 року, тобто до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Згідно угоди про роздільне майно подружжя від 04.11.2002 року [PERSON] та [PERSON] , уклали угоду, відповідно до вимог п.2 якої передбачено, що сторони встановили, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ними під час шлюбу в дар, або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Пунктом 4 угоди, [PERSON] визнав, що до одруження, [PERSON] мала особисті накопичування в розмірі 85800,00 доларів США, які відповідно до п.2 угоди є роздільним майном та власністю [PERSON] . 24.12.2019 року подружжям [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, відповідно до умов п.1.1 якого, будь-яке майно, як рухоме так і нерухоме (в тому числі речі індивідуального користування, коштовності, речі для професійних занять), а також грошові кошти, майнові права, яке (які) належало (належали кожному із сторін або було (були) зареєстровано(ні) за одним із сторін до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із сторін. При цьому, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 року у справі №520/10954/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15.08.2012 в сумі 2 171 748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.08.2018 року вказане рішення залишено без змін, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2017 року касаційну скаргу відхилено. 24.10.2018 року приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження № 57513228, з виконання виконавчого листа №520/10954/15-ц, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м. Одеси, на примусове виконання рішення від 24.03.2016 року по справі №520/10954/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 2 171 748 грн. 40 коп. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди недійсною задоволено. Визнано угоду про роздільне майно подружжя від 10.12.1997 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] недійсною. Постановою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 13.09.2023 року касаційну скаргу [PERSON] , подану адвокатом Доніною Людмилою Анатоліївною залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року залишено без змін. В рамках виконавчого провадження № 57513228 приватним виконавцем направлено до Київського районного суду м. Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому приватний виконавець просив визначити частку майна боржника [PERSON] у спільному майні квартирі [ADDRESS] , яка складає 1/2 частину. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2023 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, за участі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення частки майна боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено. Визначено частку майна боржника [PERSON] у спільному майні, а саме квартирі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., зареєстрованої за [PERSON] , як 1/2 частку. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.05.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2023 року залишено без змін. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Як встановлено судовим розглядом та дослідженими доказами по справі на примусовому виконанні у Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. перебуває виконавче провадження за № 57513228, відкрите на підставі виконавчого листа № 520/100954/15-ц від 02.10.2018 року виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 15.08.2018 року в сумі 2171748,40 грн., що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 року еквівалентно 100000 доларів США. Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження є завершальною стадією судового процесу, ґрунтується на засадах законності, рівності прав громадян, обов`язковості виконання судових рішень та рішень інших уповноважених органів і представляє собою сукупність дій органів та посадових осіб спрямованих на виконання рішень судів та інших органів, які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень встановлених Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та іншими нормативно правовими актами прийнятими на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За таких обставин, звертаючись до суду з поданням приватний виконавець просив визначити частку майна боржника [PERSON] у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , а саме квартирі [ADDRESS] (питання щодо чого було вирішено судом при розгляді справи №947/7695/20 та ухвалено рішення від 13.07.2021 року, яке набрало законної сили), здійснюючи такі дії в межах виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду у спосіб та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже, суд приходить до висновку, що відповідач Приватний виконавець\~виконавчого округу\~Одеської області\~Парфьонов Георгій\~Володимирович не може виступати належним відповідачем у даному спорі, оскільки він не є особою на користь якої ухвалено рішення про визначення частки нерухомого майна, його дії здійснені в межах виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого листа, де стягувачем є [PERSON] . Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що належним відповідачем у даній справі є [PERSON] , який приймав участь у даній справі як третя особа. Враховуючи викладене, а також те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed