Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» та просив суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 18\~017,00 грн, моральну шкоду в сумі 20\~000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 844,02 грн., 3% річних в сумі 349,48 грн., упущену вигоду в сумі 49\~000,00 грн., посилаючись на вину працівника відповідача в дорожньо-транспортній пригоді. В обґрунтування вимог зазначено, що 08 жовтня 2022 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю його та водія тролейбуса КП «Міський тролейбус» [PERSON] , у якій постановою суду від 03 січня 2023 року визнано винним працівника відповідача. Внаслідок ДТП його транспортний засіб отримав пошкодження та потребував ремонту, який ним було проведено і сума якого склала 18\~017,00 грн., з яких 9\~170,00 грн. вартість придбаного ним бампера та 8\~847,00 грн. вартість придбаного дзеркала, що підтверджується товарним чеком на майно. Крім того, діями відповідача йому завдано і моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 20\~000,00 грн., оскільки у результаті пошкоджень його автомобіля він знаходився і знаходиться у негативному емоційно-психічному стані, бо він змушений був самостійно, за власні кошти, ремонтувати пошкодження транспортного засобу. Тому враховуючи тривалий час перебування його транспортного засобу на ремонті та не отримання ним доходу у вигляді пасажирських перевезень за міським маршрутом, розмір якої складає 49\~000,00 грн., та на підставі ст. 625 ЦК України, просив задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 27 червня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 14 березня 2024 року за клопотанням представника відповідача залучено до участі у справі в якості третіх осіб Товариство з обмеженою відповідальністю «Північ Транс» та [PERSON] . Ухвалою суду від 29 травня 2024 року за клопотанням представника позивача залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди, моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автобус марки Mercedes-Benz модель Sprinter 316 CDI реєстраційний номер [NUMBER] знаходиться в експлуатації ТОВ «Північ Транс» та використовується для міських пасажирських перевезень у м. Кривому Розі за маршрутом 205, а тому саме ТОВ «Північ Транс» належить право вимоги заподіяних збитків. З наданих до суду позивачем фотографій убачається лише ушкодження дзеркала, бампер транспортного засобу майже не ушкоджений. До того ж позивачем не доведено, що наявні ушкодження потребували саме заміни на нові, а не могли бути відновлені шляхом ремонту. Фахівець (експерт) до огляду та визначення обсягу дефектів (ушкоджень) транспортного засобу не залучався, тому доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях та нічим не підтверджені. Сума, зазначена в товарному чеку, є значно завищеною та не відповідає реальній вартості деталей, при цьому в цьому чеку відсутні докази того, що саме позивачем були придбані означені в ньому товари. Вважає, що позивачем не доведено ані обставин своїх вимог, ані їх розміру, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні вимог. Треті особи ТОВ «Північ Транс» та [PERSON] письмових заперечень до суду не подали. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, позивач [PERSON] є власником транспортного засобу Mercedes-Benz модель Sprinter 316 CDI реєстраційний номер [NUMBER] . 08\~жовтня 2022року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу МАЗ-203 бт 0017 під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Mercedes-Benz модель Sprinter 316 CDI реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 січня 2023 року визнано винною у дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] та застосовано відносно неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 11 копія постанови). Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 206/1234/19 (провадження № 61-2542св21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16 (провадження № 61-2796св20), зазначено, що «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм». Так, відповідачем не оскаржується факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08 жовтня 2022 року за участю працівника КП «Міський тролейбус» [PERSON] , як і вину вказаного працівника в цій пригоді та перебування останньої в трудових відносинах з підприємством. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 755/22467/15-ц (провадження № 61-2341св19). У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що якщо особа після ДТП виконала роботи по ремонту, то відшкодування збитків відбувається на підставі тих документів, що підтверджують перелік, обсяг і вартість робіт та витрачених матеріалів і саме ці витрати мають бути їй відшкодовані. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі № 753/19288/14-ц, системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі\~здійснення відновлювального\~ремонту пошкодженої\~речі розмір\~збитків визначається\~як реальна\~вартість матеріалів\~і робіт,\~затрачених на\~її відновлення, а у разі не проведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати. Встановивши відсутність доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на здійснення відновлювального ремонту автомобіля, і їх розміру, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у стягненні відповідного відшкодування. Оскільки автомобіль фактично відремонтований, тому розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів та проведених робіт. У такому разі звіт автотоварознавчого дослідження не є визначальним доказом розміру завданих збитків, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем. Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, доказів на підтвердження розміру витрат на відновлювальний ремонт і того, що вони понесені саме ним, позивач судам попередніх інстанцій не надав, тому висновок судів про недоведеність позовних вимог є правильним. Як встановлено судом та підтверджено позивачем у судовому засіданні, на час розгляду справи пошкоджений транспортний засіб позивача відремонтовано, на підтвердження чого [PERSON] надано копію товарного чеку, а у судовому засіданні для огляду надано оригінал такого чеку, відповідно до якого ним затрачено кошти за ремонт бампера на суму 9\~170,00 грн. та на ремонт дзеркала на суму 8\~847,00 грн., що складає загальну вартість 18\~017,00 грн. Суд також приймає до уваги надані до суду фото докази з місця дорожньо-транспортної пригоди за участю позивача та працівника відповідача, що не спростовано представником відповідача у судовому засіданні, з яких чітко вбачаються пошкодження бокового дзеркала та переднього бамперу транспортного засобу марки Mercedes-Benz модель Sprinter 316 CDI реєстраційний номер [NUMBER] . При цьому судом враховується той факт, що, стороною відповідача не оспорюється факт завдання пошкоджень працівником підприємства транспортному засобу, у тому числі бамперу та дзеркала, належному на праві власності позивачу [PERSON] , відповідачем оспорюється лише сума збитків, яка, на думку представника КП «Міський тролейбус», є завищеною (згідно інформації з інтернет-ресурсів), при цьому не приймаючи до уваги вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, а тому враховуючи принципи справедливості, розумності та добросовісності, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача, стягнувши суму матеріального збитку у заявленому розмірі. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.1 ст. 5 закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved