Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі МВС України, про стягнення моральної шкоди. В обґрунтувування позовних вимог позивач зазначає, що він перебуваючи у 1986 році на посаді міліціонера ізолятора тимчасового тримання відділу внутрішніх справ Ужгородського райвиконкому, за відповідним письмовим наказом на той час УВС Закарпатського облвиконкому, був відряджений і виконував завдання держави та її керівництва (на той час СРСР, керівництва МВС Української РСР та УВС Закарпатського облвиконкому) по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначає, що він прибув у м. Київ 14 травня 1986 року, де ніс службу, а надалі в період з 05 червня по 18 червня 1986 року 14 діб відпрацював і виконував службові обов`язки з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні Чорнобильської АЕС та на пошкодженому вибухом енергоблоці, що підтверджується довідкою оперативного штабу МВС УРСР від 18 червня 1996 року, витягом з наказу №62л/с від 08 липня 1986 року, довідкою УМВС України у Закарпатській області №51172 від 08 квітня 2014 року. Тобто, будучи ветераном війни в Афганістані, ліквідатором аварії на ЧАЕС - 1 кат., інвалідом 2 групи по життєво, він з 2000 року неодноразово офіційно звертався до УМВС України в Закарпатській області, а надалі до ГУ ПФ України в Закарпатській області про призначення йому пенсійного забезпечення і виплати пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, тривалий час такий вид пенсійного забезпечення йому не призначався і він не отримував таку відповідну грошову пенсію. Позивач наголошує, що тільки 17 серпня 2016 року комісією з числа членів ліквідаційної комісії Управління МВС України в Закарпатській області було встановлено офіційно, що в архівах органів внутрішніх справ Закарпатської області, в матеріалах архівної особової справи [PERSON] не виявлено оригіналу довідки про перебування його в зоні ЧАЕС у період з 05 по 18 червня 1986 року - в наявності є тільки копія. Інших первинних документів для встановлення зони небезпеки на ЧАЕС, де працював [PERSON] у 1986 році, в архівній особовій справі не має. Також, відповідно до листа УМВС України у Закарпатській області №2/154 від 03 лютого 2014 року, відсутній маршрутний лист в його архівній особовій справі №1754. Разом з тим, зазначає, що така довідка у особовій справі у нього була, так як на її основі був виданий наказ №62л/с від 08 липня 1986 року, однак цей документ втрачений відповідачем - УMBC України в Закарпатській області. Водночас, в ході розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42012070030000011 від 20.12.2012 встановлено, що громадянин [PERSON] виконував свої службові обовязки з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у ІІІ зоні небезпеки, а саме у м. Прип`ять Київської області з виїздом на пошкоджений реактор ЧАЕС. Однак, пенсійні виплати, призначені [PERSON] в порядку Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчислені без урахування факту його перебування у III зоні небезпеки під час виконання ним службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 05 червня по 18 червня 1986 року, тобто без застосування кратності. Позивач вказує, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2016 у справі № 308/8993/16-к вирішено: - зобов`язати Управління МВС України в Закарпатській області відновити та видати позивачу довідку про те, що він прибув у м. Київ 14.05.1986 року і приступив до виконання службових обов`язків по ліквідації аварії в ІІІ зоні небезпеки Чорнобильської АЕС у м. Прип`ять та на пошкодженому реакторі ЧАЕС 05 червня 1986 року, вибув із III зони небезпеки Чорнобильської АЕС 18.06.1986 року, де позивач відпрацював в III зоні Чорнобильської АЕС 14 дні. - нарахувати позиваву заробітну плату за 14 діб відпрацьованих у III зоні ЧАЕС з 05 по 18 нерівня 1986 року з врахуванням кратності 4 понад збереженими заробіток - 5 заробітних плат та нараховану заробітну плату стягнути з УМВС України в Закарпатській області на користь позивача. - видати позивачу довідку про заробітну плату за період роботи в ІІІ зоні небезпеки ЧАЕС з 05.06.1986 по 18.06.1986 року згідно форми, яка затверджена листом Міністерством соціального захисту населення України від 27.02.1996 року №01-3/241-013-2 з урахуванням кратності 4 понад збережений заробіток та копію первинного документу про виплату вказаної заробітної плати. - на підставі виданої Управлінням МВС України в Закарпатській області довідки про заробітну плату працівника міліції [PERSON] за роботу в зоні відчуження, а саме за 14 діб відпрацьованих у III зоні небезпеки ЧАЕС м. Прип`ять та пошкодженому реакторі ЧАЕС з 05 червня 1986 року по 18 червня 1986 року з урахуванням кратності 4 понад збережений заробіток - тобто кратність 5, зобов`язати Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити, нарахувати і виплатити [PERSON] пенсію по інвалідності і в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно вимог ст. 24 ЗУ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи за період з 21.08.2000 року по 28.10.2016 року з врахуванням отриманої ним грошової суми пенсії по іншому виду пенсійного забезпечення - вислуги років з врахуванням інвалідності, яка була йому призначена з 20.06.2006 року згідно ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". У зв`язку з тривалим невизнанням відповідачем права на пенсію та її невиплати у належному розмірі, позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 1\~000\~000 грн. Також, враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входигь до компетенції Державної казначейської служби України. Враховуючи викладене, просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача один мільйон гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Управління Міністерства внутрішніх справи України в Закарпатській області, що виразилось у не призначенні та невиплати пенсії за період з 21.08.2000 до 31.12.2006. Не погоджуючись із позовними вимогами, головою ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області Пеняк І. було подано відзив на позов у якому останній вказав, що позовні вимоги позивача є безпідставними, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог ним не доведено, а тому такі не підлягають до задоволення. На підтвердження заперечень зазначив наступне. Так, зазначає, що ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» чітко встановлено, що пенсія призначається та виплачується лише після звільнення зі служби та не допускається одночасна виплата пенсії та грошового утримання. Зазначає, що [PERSON] звільнено зі служби в червні 2006 року, а жодних рішень судів щодо призначення пенсії повивачу, та визнання рішення про відмову у призанчнення пенсій УМВС України в Закарпатській області за період з 01.01.2000 по 2006 рік не існує. Також постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.11.2016 не встановлено та не визнано дій посадових осіб УМВС України в Закарпатській області щодо призначення пенсії [PERSON] незаконними, а тому дане рішення суду не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. За такого, позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди відповідачем, не доведено наявність елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, не наведено обґрунтований розрахунок визначеного ним розміру моральної шкоди, що відповідно до ст. 81 ЦПК є його процесуальним обов`язком. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також в матеріалах спарви міститься відзив представника Державної казначейської служби України, згідно якого вона вказує, що спірні правовідносини виникли виключно між позивачем та органами Міністерства внутрішніх справ України, а тому Казначейство Укарїни відповідно до наданих повноважень не спричинило ніяної шкоди позивачеві. Наголосила, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Зауважила, що юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні, а тому ДКУ не може нести відповідальність за УМВС України в Закарпатській області. У зв`язку з наведеним, просить в позові відмовити. 03.10.2022 через канцелярію суду надійшов відзив на позов представника МВС України, згідно якого він вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Також вказала на безпідставність залучення МВС Укарїни співвідповідачем у даній справі, так як до них жодних позовних вимог не пред`явлено, уточненої позовної заяви позивачем подано не було. Наголошує, що наявність моральних страждань має бути підтверджено документами, при цьому, позовна заява не містить жодних належних та допустимих доказів стосовно завдання моральних страждань [PERSON] саме МВС Укарїни. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та просила суд задоволити такі у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у такій та поданому виступі у судових дебатах. Представник МВС України просила відмовити у задоволені позову та підтримала відомості, викладені у відзиві на позов. Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні вказала на необґрунтованість позовної заяви та просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши доводи учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] стосуються саме УМВС України в Закарпатській області через ненелажене, на переконання позивача, виконання їх посадовими особами своїх обов`язків та невизнання права позивача на відповідний розмір пенсії. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права, у тому числі УМВС України в Закарпатській області. Управління МВС України в Закарпастькій області і органи, що входять до сфери управління УМВС України в Закарпатській області та ГУНП в Закарпатській області є окремими суб`єктами владних повноважень, мають різні ідентифікаційні коди юридичних осіб, Національна поліція не належить до органів внутрішніх справ та не входить до сфери управління МВС України, а є самостійним центральним органом виконавчої влади. При цьому, жодний нормативно-правовий акт України не передбачає, що органи Національної поліції, в тому числі ГУНП, є правонаступниками органів міліції УМВС. Одночасно, з оглянутої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що 31.05.2024 внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Управління МВС України в Закарпатській області, у зв`язку з чим ухвалою суду провадження по спарві в частині вимог до УМВС України в Закарпатській області закрито. Крім того, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.11.2016 не встановлено та не визнано дій посадових осіб УМВС України в Закарпатській області щодо призначення пенсії [PERSON] незаконними, а тому дане рішення суду не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Також суд бере до уваги твердження, викладені у відзиві голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області про те, що [PERSON] звільнено зі служби в червні 2006 року, а тому згідно ч. 2 ст. ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» він не мав права на пенсійні виплати у період з 21.08.2000 по 2006 рр. під час несення ним служби. За такого, оскільки позивачем самостійних позовних вимог до МВС України заявлено не було, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області не є правонаступником Управління МВС України в Закарпатській області та не повинно відповідати за зобов`язаннями останніх, натомість Державна казначейська служба України є лише розпорядником коштів, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення за безпідставністю та не доведеністю по суті, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed