Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У серпні 2023 року [PERSON] (надалі за текстом «Позивач») звернувся до суду з даною позовною заявою до [PERSON] (далі «Відповідач»), третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області (далі «Третя особа») про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 28.08.2004 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 28.08.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис за №865. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25.12.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №2364. Сторони та їхня малолітня донька [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/13530 від 13.07.2023 року. 06.03.2022 року після початку повномасштабного вторгнення росії на території України Відповідач разом із донькою тимчасово виїхала до Республіки Польща. Позивач залишився в Україні. За час вимушеного окремого проживання між сторонами почали виникати непорозуміння, конфлікти, у зв`язку з чим, подальше подружнє життя однією сім`єю стало неможливим. У сторін різні погляди на сімейне життя, сімейні обов`язки, побут, ведення спільного господарства та виховання дитини, у зв`язку з чим вони стали чужими людьми. Відповідач не планує повертатися на територію України на постійне місце проживання. Згідно з документами про працевлаштування та проживання Відповідача в Республіці Польща вона з 08.03.2022 року постійно проживає та працює в указаній країні. За цей час Україну відвідувала декілька разів під час короткотривалих відпусток. У квітні 2023 року донька сторін повернулася до України, з огляду на її небажання подальшого постійного проживання в Республіці Польща та бажання повернення до звичного життя: школи, гуртків, друзів, бабусь та дідусів. Наразі сторони не можуть узгодити питання подальшого проживання дочки з одним із батьків після розлучення, з огляду на те, що Відповідач постійно проживає в Республіці Польща. Донька сторін в Україні має сталі соціальні зв`язки, місце навчання, зокрема відвідує заклад освіти - Білоцерківський ліцей-гімназія №17, театральний гурток, має дружні відносини у середовищі однолітків в Україні, має глибоку прив`язаність до батьків сторін - її дідусів і бабусь, які проживають у м. Біла Церква та проводить з ними час, а також висловлює бажання залишитись з батьком в Україні за місцем реєстрації. Для їхньої доньки в Україні за місцем реєстрації Позивачем створено всі належні умови для навчання і виховання, відпочинку та розвитку, зокрема є окрема кімната, ліжко, комп`ютерна техніка для навчання, піаніно для розвитку музичних здібностей, книги, іграшки, тощо. Дитина повністю забезпечена одягом та належним харчуванням. Батько з донькою займається навчанням і вихованням, проводить разом час після роботи, виїжджає на вихідні для проведення дозвілля у парку розваг. Дочка виявила бажання проживати з позивачем і змінювати місце свого проживання не бажає. Відповідач для реалізації своїх батьківських обов`язків щодо дитини має право на участь у вихованні та особистому спілкування з донькою, Позивач не чинить та не чинитиме їй перешкод у цьому. З огляду на викладене Позивач просить суд: розірвати шлюб між сторонами; визначити місце проживання дитини разом із Позивачем. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 29.08.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 31). 26.09.2023 року ухвалою суду постановлено провести розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 37-38). 01.11.2023 року до канцелярії суду представником Третьої особи подано рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.10.2023 року №860 про недоцільність надання до суду висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с. 56). 06.11.2023 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та заперечує проти задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із Позивачем. Зазначила, що з вона березня 2022 року проживає і Працює в Республіці Польща у місті Познань, винаймає одну кімнату за адресою: [ADDRESS] , та працює в закладі опіки для неповносправних осіб (осіб з інвалідністю). У березні 2022 року через повномасштабне вторгнення росії вона разом із донькою виїхала з України. У 2023 році Відповідач повернула доньку в Україну через те, що вона дуже хотіла повернутися до свого звичного життя, до батька, бабусь і дідусів, школи, друзів, оточення. Наразі донька перебуває в Україні, навчається у школі, відвідує гуртки, має друзів, тісно спілкується з батьками Відповідача, які проживають у тому ж будинку, та батьками Позивача, дуже до них прив`язана. Відповідач планує надалі проживати і працювати в Республіці Польща, будувати там своє життя та забрати туди доньку. Проте сама донька бажає проживати в Україні разом із своїм батьком, тобто Позивачем у даній справі (а.с. 59). 23.11.2023 року до канцелярії суду Позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 66-70). 23.11.2023 року ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування - виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання їхньої малолітньої дитини (а.с. 74-75). 26.12.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по даній цивільній справі\~ та призначено її до судового розгляду по суті (а.с. 85). 05.02.2024 року до канцелярії суду представником Третьої особи подано рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 30.01.2024 року №66 про неможливість надання до суду висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с. 95). 08.02.2024 року ухвалою суду явку Відповідача та представника Третьої особи у судові засідання у даній справі визнано обов`язковою (а.с. 99-100). 13.03.2024 року до канцелярії суду Позивачем подано письмові пояснення (а.с. 113-117). 12.04.2024 року до канцелярії суду представником Третьої особи подано рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 09.04.2024 року №295 про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с. 126). 28.05.2024 року до канцелярії суду Позивачем подано промову у судових дебатах (а.с. 148-152). 28.05.2024 року у судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві, відповіді на відзив, поясненням по справі та промови у судових дебатах. Просив залишити за ним судові витрати по справі. 28.05.2024 року у судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференцзв`язку, Відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, разом з цим заперечувала проти задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із Позивачем. Надала пояснення, аналогічні за змістом відзиву на позовну заяву. 28.05.2024 року у судовому засіданні представник Третьої особи просила при ухваленні рішення за результатом розгляду даної справи врахувати рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 09.04.2024 року №295 про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] 28.05.2024 року у судовому засіданні у присутності практичного психолога центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» [PERSON] та представника органу опіки та піклування [PERSON] було допитано малолітню [PERSON] , яка пояснила, що вона проживає разом із своїм батьком. Її мама Відповідач по справі, поїхала до Польщі близько року тому. Спочатку вона поїхала з мамою, але після цього повернулася в Україну. Вона хоче жити і навчатися в Україні. Їй подобається жити з батьком у їхній квартирі, у неї там є своя окрема кімната. Загалом у квартирі є три кімнати. Стосунки у неї із татом гарні. Її мама хоче, щоб вона поїхала із нею до Польщі, але сама вона цього не хоче, тут у неї школа, друзі та рідні. Вона навчається в школі в місті Біла Церква, має хороші оцінки. Мама приїжджала в Україну влітку та на Новий рік. Загалом вона хоче проживати разом із своїм батьком. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини. 28.08.2004 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 28.08.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис за №865 (а.с. 20). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25.12.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №2364 (а.с. 19). Сторони та їхня малолітня донька [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/13530 від 13.07.2023 року (а.с. 12). Відповідач проживає у Республіці Польща, там же і працевлаштована (а.с. 5-11, 60-62). Згідно з довідкою №53 від 12.07.2023 року, виданою Білоцерківським ліцей-гімназією №17 мати [PERSON] , тобто Відповідач у даній справі, не бере участі у вихованні доньки, учениці 5-Б класу [PERSON] , не відвідує школу, батьківські збори, не цікавиться її навчанням з 16.01.2023 року ІІ семестр 2022/2023 н.р., оскільки не проживає в Україні (а.с. 14). Допитана у судовому засіданні малолітня [PERSON] указала, що вона бажає проживати із батьком [PERSON] , тобто Позивачем у даній справі. Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 09.04.2024 року №295 за доцільне визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] , тобто Позивачем у даній справі (а.с. 126). 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. ЄСПЛ наголошує на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). Висновки суду. Судом встановлено, що задля повноцінного забезпечення інтересів дитини вона повинна проживати разом із Позивачем. Окрім того, з`ясувавши дійсні взаємини подружжя, причини подання позову про розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін і тому шлюб між сторонами має бути розірваний. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Судові витрати по справі необхідно залишити за Позивачем на підставі його заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved