Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У травні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС») звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої на свою користь сплачене страхове відшкодування в сумі 13 688,49 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 липня 2020 року у м. Києві по просп. Л. Гузара сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля Honda, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року у справі 760/16372/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні вищевказаної ДТП. На момент ДТП майнові інтереси власника автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] , були застраховані позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № FO-753203 від 16 липня 2020 року, відповідно до якого останній прийняв на себе зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди власнику автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок його пошкодження. У зв`язку з викладеним, страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхової події та виплату страхового відшкодування. Пошкодження автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] , було визнано страховим випадком та на підставі акта огляду транспортного засобу від 23 липня 2020 року, рахунку № VSK0111369 від 06 серпня 2020 року, ремонтної калькуляції № 15509_01 від 07 серпня 2020 року, страхового акта № 18294/01/920 від 18 серпня 2020 року, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь СТО ТОВ «Арма Моторс» в сумі 19 153,98 грн. На момент ДТП цивільна-правова відповідальність власника автомобіля Honda, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК ПЗУ Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 194842520. Позивач звернувся до ПрАТ «СК ПЗУ Україна» із заявою № 3638 ТАС від 16 березня 2021 року про виплату страхового відшкодування. Листом № 1661-31 від 31 травня 2021 року ПрАТ «СК ПЗУ Україна» повідомило позивача , що 23 листопада 2020 року було сплачено страхове відшкодування на рахунок потерпілого [PERSON] в сумі 5 465,49 грн. Таким чином, залишається несплаченою різниця між страховою виплатою і фактичним розміром шкоди, заподіяної пошкодженому транспортному засобу в розмірі 13 688,49 грн. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом прав та законних інтересів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 31 серпня 2023 року ухвалою цього ж суду справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 січня 2024 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року вказану справу прийнято до провадження головуючим суддею Ішуніною Л. М. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», а також шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про поважність причин неявки суду не повідомила. Таким чином, судом були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Крім того, у встановлений судом строк, відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 16 липня 2020 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № FO?00753203, предметом якого є страхування автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] . Строк дії договору 16 липня 2020 року - 15 липня 2023 року. 22 липня 2020 року о 12-15 год. в м. Києві по вул. Г. Севастополя, сталася ДТП з вини водія [PERSON] , яка керувала транспортним засобом Honda, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали пошкодження. Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року [PERSON] визнано винною у вчиненні вказаної ДТП. 23 липня 2020 року власник пошкодженого автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] , звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про настання події та виплату страхового відшкодування. 18 серпня 2020 року позивачем на підставі акта огляду транспортного засобу від 23 липня 2020 року, рахунку № VSK0111369 від 06 серпня 2020 року та ремонтної калькуляції № 15509_01 від 07 серпня 2020 року складено розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт № 18294/01/920, відповідно до якого сума страхового відшкодування становить 19 153,98 грн. 19 серпня 2020 року, з урахуванням викладеного, позивачем виплачено на користь СТО ТОВ «Арма Моторс», якою здійснювався відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля Mitsubishi, реєстраційний номер [NUMBER] , страхове відшкодування в сумі 19 153,98 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 118957 від 19 серпня 2020 року. Після цього, 16 березня 2021 року позивач звернувся до ПрАТ «СК ПЗУ Україна» із заявою про регресні вимоги № 3638 ТАС, в якій просив відшкодувати в порядку регресу 19 153,98 грн. Листом № 1661-31 від 31 травня 2021 року ПрАТ «СК ПЗУ Україна» повідомило позивача, що 23 листопада 2020 року було прийнято рішення та виплачено потерпілому [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 5 465,49 грн. Враховуючи, що страховою компанією відповідача було здійснено часткове відшкодування шкоди на користь ПрАТ «СГ «ТАС», позивач звернувся до суду з цим позовом щодо відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою в розмірі 13 688,49 грн. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та доказуванню не підлягає. Згідно зі статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц зроблено висновок про те, що за вимогами статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 цього закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Страхова компанія компенсує матеріальний збиток, а різницю між збитком та вартістю відновлювального ремонту компенсує винна особа. Аналогічна позиція зазначена в постановах Верховного Суду № 522/15636/16-ц від 11 грудня 2019 року та № 668/7779/15-ц від 25 листопада 2019 року. Як вбачається з матеріалів справи страхове відшкодування було здійснено страховиком потерпілої особи, тобто позивачем, до якого згідно з викладеними вище нормами перейшло право вимоги до відповідача, оскільки виплаченої страховиком відповідача страхової виплати, виявилося недостатньою для відшкодування завданої ним шкоди. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надавши до суду відзив, наведені позивачем обставини не спростувала, доказів повернення коштів позивачу чи виплати їх потерпілій особі не надала. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи виплату позивачем страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП за умовами укладеного з ним договору добровільного страхування, яка мала місце з вини відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 2 684 грн, підлягають стягненню з відповідача. З огляду на викладене та

Outcome: approved