Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

26 грудня 2023 року Керівник Фастівської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В своєму позові посилається на те, що при виконанні повноважень статті 131-1 Конституції України Фастівською окружною прокуратурою було виявлено факт порушення інтересів держави щодо незаконного перебування у приватній власності громадян російської федерації земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Так, громадянка російської федерації [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2021 року набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «Для колективного садівництва» із кадастровим номером 3224982800:03:001:0203 площею 0,0606 га, розташована в СТ «Волиця» на території Дмитрівської сільської ради. 27.08.2021 року [PERSON] зареєстровано вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На день подачі позову вказана земельна ділянка перебуває у власності відповідача понад двох років, що є порушенням ст. 81 Земельного кодексу України. Просить конфіскувати у власність держави у [PERSON] вказану земельну ділянку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.12.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.02.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2024 року витребувано у Міграційній службі України інформацію щодо отримання громадянкою російської федерації [PERSON] посвідки на тимчасове проживання в Україні. Зроблено запит до Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про реєстрацію в реєстрі територіальної громади (Єдиному державному демографічному реєстрі) [PERSON] . Зроблено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади (Єдиному державному демографічному реєстрі) [PERSON] 11.04.2024 надійшла відповідь на Запит від Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області де зазначено, що [PERSON] в реєстрі Фастівської громади не значиться. 18.04.2024 надійшла відповідь на Запит від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про те, що [PERSON] зареєстрованим місце проживання не значиться. 19.04.2024 Державна міграційна служба України Листом № 8.1-767/8.1-24 від 12.04.2024 року повідомила, що [PERSON] 29.03.2023 року отримала дозвіл на імміграцію, однак посвідкою на постійне проживання не документована. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до суду не прибула, про причини неявки суду не відомі, клопотань щодо розгляду справи від відповідача не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 27 серпня 2021 року посвідченого [PERSON] , державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1339 (спадкова справа № 54/2020) [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 0,0605 га, цільове призначенням - для колективного садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3224982800:03:001:0203. \~Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано громадянкою російської федерації [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.08.2021, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 342297099 від 10.08.2023 року). На момент державної реєстрації права власності відповідач [PERSON] мала громадянство Російської Федерації, що зазначено в Державному реєстрі речових прав. Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. На підставі вказаного свідоцтва за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на зазначену земельну ділянку, про що свідчать інформаційна довідка № 342297099 від 10.08.2023 року. Таким чином, [PERSON] будучи іноземним громадянином у серпні 2021 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та упродовж двох років добровільно її не відчужила (кінцевий строк сплив 27.08.2022). Відповідно до ст.1 ЗК України, земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно норм ст. 19 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. У відповідності до ч. 5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частиною 4 ст. 81 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Право власності на земельну ділянку відповідач набув з 31 травня 2013 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно, однак, в подальшому й по даний час земельна ділянка ним самостійно не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України, у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Частиною 5 ст.41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому, власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Таким чином, враховуючи вищевказане та те, що відповідач, будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку для ведення садівництва не відчужила її, є підстави для її конфіскації у власність держави, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати (судовий збір).

Outcome: approved