Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивачка в позові вказує, що з відповідачем зареєстрували шлюб 09 вересня 2015 року у виконавчому комітеті Писарівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 01. Від сумісного проживання мають неповнолітніх дітей дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . На даний час в суді перебуває справа за позовом позивачки до відповідача про розірвання шлюбу. Домовитися про спільне сумісне утримання неповнолітніх дітей не можуть. Відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на її утримання до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. ЇЇ матеріальне становище вкрай скрутне. Крім невеликої державної допомоги інших джерел для існування та заощаджень не має. Тому позивачка звернулась в суд із позовом до відповідача про стягнення аліментів на своє утримання. Позивачка [PERSON] надала до суду заяву відповідно до якої позов підтримує та просить задоволити. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти позовних вимог, заявлених позивачкою не заперечує. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивачка з відповідачем перебувають в шлюбі, зареєстрованому 09 вересня 2015 року у виконавчому комітеті Писарівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 01. Від сумісного проживання мають неповнолітніх дітей дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, та які зареєстровані та проживають разом з позивачкою [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 86 від 06.05.2024 року. За приписами статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до положень частини першої, другої статті 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно статті 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Частинами першою, другою статті 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. За частинами другою, четвертою статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини - матері на утримання чоловіком - батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. У зв`язку із доглядом за дитиною - сином [PERSON] , [INFO] , якому менше трьох років, позивач [PERSON] не має змоги працювати та утримувати себе. Відповідач [PERSON] є працездатним, офіційно не працевлаштований, має задовільний стан здоров`я, інших утриманців не має, а відтак спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, з якою проживає їх спільна дитина, до досягнення нею трьох років. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя, четверта статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Звертаючись до суду із вказаною позовною заявою, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Відповідач [PERSON] у поданій письмовій заві проти запропонованого розміру аліментів не заперечував, та визнав позов у повному обсязі. Виходячи з вимог закону, а також обставин справи, ураховуючи майновий стан відповідача, суд вважає, що з нього на користь позивача підлягають стягненню аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2000, 00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, тобто з 10 травня 2024 року, і до досягнення дитиною - сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Розмір аліментів, визначений за даним рішенням суду, згідно частини першої статті 192 СК України, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача в дохід держави повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 1211 грн. 20 коп. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно частин першої - третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved