Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

Правобережне УСЗН ДМР звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач з 2017 року перебуває на обліку в органах соціального захисту населення як отримувач державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Відповідачу була призначена державна соціальна допомога з 01 травня 2017 року по 30 квітня 2020 року включно. Постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року встановлено карантин на усій території України, а постановою КМУ №264 від 08 квітня 2020 року встановлено, що на період карантину строк виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям продовжується на період карантину та на один місяць після дати його відміни, і як наслідок, призначення державної соціальної допомоги відповідачу після закінчення шестимісячного строку її виплати було здійснено у раніше призначеному розмірі, починаючи з 01 травня 2020 року. 23 грудня 2020 року відповідач звернулась до позивача з черговою заявою і декларацією про доходи та майновий стан осіб з необхідними документами для призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Відповідно до наданих документів, при розрахунку державної соціальної допомоги були враховані доходи за ІІ-ІІІ квартал 2020 року, та призначена державна соціальна допомога на період: з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року в розмірі 5\~688,40 грн. щомісячно; з 01 січня 2021 року по 31 травня 2021 року в розмірі 5\~915,40 грн. щомісячно При перевірці особової справи виявлено збій програмного забезпечення АСОПД-КОМТЕХ/СОЦ, а саме заробітна плата в розмірі, що залишається після сплати податку на доходи фізичних осіб не відповідає даним з відомості про доходи осіб з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС, про що 18 травня 2021 року складено відповідне рішення. Після здійснення перерахунку державної соціальної допомоги відповідачу за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року з урахуванням фактично отриманої заробітної плати в розмірі, що залишається після сплати податку на доходи фізичних осіб, розмір допомоги з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року становить 3\~010,90 грн. щомісячно, з 01 січня 2021 року по 31 травня 2021 року становить 3\~237,90 грн. щомісячно. Управлінням було визначено обсяг надміру виплачених коштів за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року в розмірі 16 065 грн. Відповідачу було надіслано повідомлення №360 від 07 липня 2021 року, 14 червня 2022 року та 02 травня 2023 року про припинення надання і повернення надміру виплачених коштів у розмірі 16 065 грн. На підставі викладеного представник позивача звернулася до суду з цим позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача надміру виплачені кошти державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, а також сплачений судовий збір. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було надано до суду пояснення в яких просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що при обчисленні сукупного доходу відповідача була допущена рахункова помилка, при додаванні сум отримано неправильний результат у розмірі 1 785,94 грн. замість 17\~850,94 грн. Представник позивача надала суду заяву в якій просила розглядати справи без участі їх представника і за наявними у справі матеріалами, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, лише 18 січня 2024 року на електронну пошту суду надходили заперечення на позов, в яких вона просила відкласти розгляд справи на іншу дату та без її участі не розглядати, і повідомляла суд про її знаходження за межами України, про причини перерахунку їй невідомо та не було пояснено, яку суму вона повинна була отримувати, а її вини в помилковому нарахуванні немає. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 23 грудня 2020 року [PERSON] звернулась з відповідною заявою до Правобережного УСЗН ДМР про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а. с. 18-20). На підставі наданих відповідачем документів Правобережним УСЗН ДМР було призначено та виплачено відповідачу тимчасову державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. Матеріалами справи підтверджено, що позивачем зроблено розрахунок надміру виплачених коштів [PERSON] , а саме державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року в розмірі 16 065 грн. (а. с. 24). В матеріалах справи також наявні повідомлення [PERSON] №360 від 07 липня 2021 року, №252 від 14 червня 2022 року і №370 від 02 травня 2023 року про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги на загальну суму 16 065 грн. (а. с. 25-27). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Статтею 4 ЗУ «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», передбачено, що призначення і виплата державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем проживання уповноваженого представника сім`ї. Порядок призначення, умови виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно із цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пунктами 2, 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 (в редакції постанови на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. Призначення і виплата державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад міст обласного значення, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем проживання уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї. Заяви про призначення державної соціальної допомоги, до яких додаються необхідні документи (далі - заяви з необхідними документами) приймаються від громадян органами соціального захисту населення. З 1 січня 2021 р. заяви з необхідними документами приймаються від громадян органами соціального захисту населення районних держадміністрацій лише у разі надіслання їх поштою або в електронній формі (через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики, інтегровані з ним інформаційні системи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування або Єдиний державний веб-портал електронних послуг). Згідно з п. п. 23, 25 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250, контроль за правильністю призначення і виплати державної соціальної допомоги здійснює Нацсоцслужба та її територіальні органи. Якщо малозабезпеченою сім`єю приховано або подано недостовірні дані про доходи та майновий стан або органом соціального захисту населення отримано інформацію про обставини, що вплинули на встановлення права на призначення державної соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого надміру виплачено кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів з місяця призначення державної соціальної допомоги та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану малозабезпеченої сім`ї; повідомляють уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення. Суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги повертаються: отримувачем державної соціальної допомоги самостійно; за згодою отримувача державної соціальної допомоги у повному обсязі за рахунок її наступних виплат; за рішенням органу соціального захисту населення за рахунок суми наступних виплат державної соціальної допомоги у розмірі, що не перевищує 20 відсотків щомісячної суми призначеної допомоги. У разі неможливості добровільного повернення або утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги такі суми стягуються в судовому порядку. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Разом з тим, ст. 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене також узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц. Звертаючись до суду із позовом, стороною позивача не надано належного обґрунтування підстав визначення обсягу надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в розмірі 16\~065 грн., який заявлено до стягнення з відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні ор-гани повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що позивач не довів наявність правових підстав, які передбачені ст. 1215 ЦК України, для стягнення з відповідача суми надміру перерахованих коштів у вигляді державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в розмірі 16 065 грн., оскільки позивачем не надано жодних доказів існування в цьому випадку рахункової помилки, що виразилась у тому, що при обчисленні сукупного доходу відповідача була допущена рахункова помилка, при додаванні сум отримано неправильний результат (висновку ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), на підставі яких можна було б відстежити шлях та причини виникнення такої рахункової помилки при нарахуванні державної соціальної допомоги та з`ясувати, що вказана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, тобто такою, що виникла через технічний збій у роботі програмного забезпечення АСОПД-КОМТЕХ/СОЦ, а не помилка, пов`язана з неналежним виконанням обов`язків службовою особою, відповідальною за обчислення і нарахування державної соціальної допомоги. При цьому, доказів недобросовісності та вчинення протиправних дій з боку відповідача при отриманні коштів державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям позивачем також не надано. Тобто, у зазначеній справі встановлено відсутність двох обов`язкових складових, за яких відповідно до ст. 1215 ЦК України можливе повернення безпідставно набутого майна, а саме: наявність рахункової помилки зі сторони позивача і недобросовісність щодо отримання державної соціальної допомоги з боку відповідача. Отже, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, беручи до уваги недоведеність позивачем обставин, викладених у позовній заяві, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed