Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 5 800 грн витрат на правову допомогу при розгляді адміністративної справи, що завдало йому майнової шкоди та 20 000 грн відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 20 грудня 2021 року в м. Києві по Брест Литовському шосе трапилася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якого автомобіль позивача та автомобіль [PERSON] (іншого учасника ДТП) зазнали механічних пошкоджень. Інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Києві Дербенком І. О. у зв`язку з викладеним відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року провадження у справі № 759/1186/22 про притягнення його до адміністративної відповідальності закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, враховуючи відсутність у нього юридичної освіти, він змушений був звернутися за юридичною допомогою до адвоката для захисту його прав та інтересів при розгляді в суді вищевказаного протоколу, тому 22 грудня 2021 року уклав з адвокатом Перетятьком О. В. договір «Про ведення справи в суді та надання юридичної допомоги № 22/12-С». За надання відповідних юридичних послуг і участь адвоката в судових засіданнях сплатив 5 800 грн. Позивач зазначає, що в межах справи № 759/1186/22 він звертався до суду з клопотанням ухвалити додаткове рішення про відшкодування йому витрати за юридичні послуги, але судом було відмовлено, оскільки вирішення вказаного питання не входить до компетенції суду при розгляді справ про адміністративні правопорушення та було роз`яснено право на звернення до суду з відповідним позовом. Водночас, позивач звернувся до відповідача з проханням відшкодувати йому майнову шкоду, на яке отримав лист про відмову у відшкодуванні йому збитків. У подальшому, в листопаді 2022 року, позивач звернувся до Управління патрульної поліції в м. Києві із заявою про проведення дій щодо визнання винуватості другого учасника ДТП, однак лише 03 серпня 2023 року був складений протокол про адміністративне правопорушення відносного іншого учасника ДТП [PERSON] , якого постановою Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2023 року визнано винним у вчиненні ДТП. Позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що з моменту ДТП, 21 грудня 2021 року та по теперішній час він постійно перебуває в нервово збудженому стані, що негативно позначилося на стані його здоров`я, та внаслідок чого погіршилися взаємовідносини зі співробітниками на роботі, друзями та сім`єю. Крім того, він змушений був звертатися за допомогою до адвоката для відновлення своїх порушених прав, протягом майже двох років не міг отримати відшкодування від страхової компанії, оскільки іншого учасника було визнано винним у вчиненні ДТП лише у вересні 2023 року, тому ремонт здійснив за власний рахунок. Ураховуючи викладене, глибину душевних хвилювань та переживань, характер та тривалість немайнових і майнових втрат, час та зусилля, втрачені на пошук адвоката та оплату витрат на правову допомогу, вважає необхідним визначити моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. 08 січня 2024 року представником відповідача Департаменту патрульної поліції - Олійник І. З. подано відзив, в якому вона заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що протокол про адміністративне правопорушення є лише документом, в якому зафіксовані певні обставини, відтак, сам по собі протокол не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, він не створює юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення, безпосередньо не впливає на права та обов`язки особи, щодо якої він складений, та не є обов`язковим для виконання. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. При складанні протоколу у відношенні позивача працівники полії діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до статей 255 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію». Окрім того, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Представник відповідача зазначила, що визначені позивачем витрати на правничу допомогу в справі про адміністративне правопорушення № 759/1186/22 не є шкодою чи збитками в розумінні вимог статей 22, 1166, 1173-1175 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом в суді справи про адміністративне правопорушення, випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин, тому наявні підстави для відмови у стягнення 5 800 грн витрат на правничу допомогу за договором № 22/12-С від 22 грудня 2021 року у справі № 759/1186/22. Крім того, що стосується відшкодування моральної шкоди, то вказала, що позовна заява не містить документів, які підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому вказана вимога є безпідставною. Так, доказів про визнання дій інспектора неправомірними позивачем не надано, як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди. Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позову. 12 січня 2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій він наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини аналогічні тим, що наведені в позовній заяві зазначивши, що поданим відзивом відповідач не спростував наведених позивачем обставин. 19 січня 2024 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що ним були вчинені всі можливі дії для збирання та направлення матеріалів справи відносно [PERSON] для подальшого ухвалення відповідного рішення та з дотриманням вимог частини другої статті 276 КУпАП їх було направлено до Радомишльського РВ НПУ в Житомирській області. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, сторони по справі отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не викликались, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що водій [PERSON] 20 грудня 2021 року приблизно о 18?10 год. у м. Києві, шосе Брест Литовське, керуючи автомобілем марки «Dodge Ram» д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Megane» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказаними діями водій [PERSON] порушив вимоги пункту пунктів 2.3б, 12.1, 13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за статтею 124 КУпАП закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 15 вересня 2023 року постановою Святошинського районного суду міста Києва у вчиненні вищевказаної ДТП визнано винуватим [PERSON] , який керував автомобілем «Renault Megane» д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. На підставі пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР в особи право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Як установлено судом постановою Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року, яка набрала законної сили 17 червня 2022 року, справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за статтею 124КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Отже, закриваючи провадження по адміністративній справі, судовим рішенням встановлено факт протиправності дій посадової особи патрульної поліції, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження щодо притягнення [PERSON] до відповідальності за статтею 124 КУпАП, що, у свою чергу, безумовно свідчить про наявність у нього душевних страждань внаслідок таких дій посадової особи державного органу, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування державою. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що відносно позивача мало місце неправомірне складення протоколу про адміністративне правопорушення та ініціювання здійснення адміністративного провадження саме з боку посадової особи державного органу. З дня складення протоколу про адміністративне правопорушення і до дня ухвалення судом рішення про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП пройшло 5 місяців і 17 днів (з 20 грудня 2021 року по 07 червня 2022 року). Крім того, з дня закриття провадження відносно позивача та до дня визнання винуватим в ДТП іншого учасника пройшов 1 рік і 1 місяць (з 07 червня 2022 року по 15 вересня 2023 року) протягом якого позивач не мав можливості звернутися до страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування, тому вимушений був самостійно за власні кошти відремонтувати пошкоджений автомобіль. Все це призвело до відчуття несправедливості, викликаного неналежною поведінкою працівників поліції, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, доведення своєї невинуватості, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт та спричинило душевні переживання. Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі викладеного та з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 7 000 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Крім того, звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] , зокрема, просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 5 800 грн, понесену ним за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження надання адвокатом послуг у адміністративній справі надано копію договору про ведення справи в суді та наданні правової допомоги № 22/12-С від 22 грудня 2021 року, укладеного між ним та адвокатом Перетятьком О. В., відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, довіритель доручає виконавцю, а виконавець відповідно до чинного законодавства України приймає на себе обов`язки здійснювати надання правової допомоги відповідно до норм, які зазначені в Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», здійснювати при необхідності представницькі повноваження в різних установах, організаціях, підприємствах, захищати права і законні інтереси [PERSON] , при відношенні з третіми особами та юридичними особами, в тому числі з правоохоронними органами, приймати участь і представляти інтереси на стадії розгляду справ, пов`язаних з довірителем в судах всіх рівнів, апеляційній інстанції, Верховному Суді України на стадії касації, надавати іншу юридичну допомогу в обсязі та на умовах, встановлених цим договором, домовленостями між сторонами, чинним законодавством України (пункт 1 договору). Відповідно до пункту 4 плата за виконання виконавцем доручень довірителя за цим договором, включаючи витрати організаційно-технічного характеру, визначається сторонами за домовленістю та зазначається у відповідних актах, і сплачується довірителем шляхом перерахування на розрахунковий рахунок виконавця зазначеного у його реквізитах або заносить до каси виконавця протягом 3 днів з моменту підписання відповідних актів або наданні відповідного рахунку, квитанцій. З акта виконання-прийому робіт від 25 червня 2022 року, підписаного позивачем та адвокатом Перетятько О. В. вбачається, що адвокатом належним чином виконано умови договору про надання правової допомоги від 22 грудня 2021 року, а [PERSON] прийняв дану правову допомогу на загальну суму 5 800 грн. Згідно з додатком до вищевказаного акту [PERSON] було надано наступні послуги з правової допомоги: ознайомлення з протоколом про адміністративне правопорушення від 20 грудня 2021 року серії ААД № 204575 і доданих до нього матеріалів, надання правової консультації стосовно стратегії і захисту своїх прав у суді - 60 хвилин - 600 грн; складання і підписання договору про правову допомогу - 2 стор. - 100 грн; виїзд на місце ДТП, вивчення схеми ДТП з прив`язкою до місцевості, зустріч і бесіда зі свідком ДТП [PERSON] - 3 год. - 2 000 грн; розробка стратегії захисту, участь у судовому засіданні - 2 год. - 2 500 грн; ознайомлення з текстом постанови Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року по адміністративній справі № 759/1186/22, підготовка і друк заяви з проханням винесення додаткового рішення суду - 600 грн. Всього - 5 800 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 25 червня 2022 року позивач сплатив адвокату за надану правову допомогу в адміністративній справі 5 800 грн. Крім того, судом встановлено, що після винесення постанови Святошинським районним судом міста Києва у справі № 759/1186/22 [PERSON] звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, у задоволенні якої було відмовлено постановою Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року, оскільки норми КУпАП не передбачають такого правового механізму як відшкодування витрат на правову допомогу. Також, позивач звертався до відповідача з вимогою відшкодувати понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 5 800 грн, проте листом від 17 жовтня 2023 року йому було відмовлено у задоволенні такої вимоги. Таким чином, позивачем належними доказами доведено понесені ним витрати на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення № 759/1186/22, тому вимога про відшкодування майнової шкоди в сумі 5 800 грн підлягає задоволенню. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи відповідача не спростовують наведених позивачем обставин. Крім того, посилання відповідача на те, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час розгляду справи про адміністративні правопорушення не можуть стягуватись як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом справи в суді є помилковими, оскільки до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду, його позов до задоволений частково, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн, пропорційно розміру задоволених вимог, у цій справі віднести на рахунок держави. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, що на підставі вищевказаного договору про ведення справи в суді та надання правової допомоги № 22/12-С від 22 грудня 2021 року адвокатом Перетятьком О. В. було надано [PERSON] , який є позивачем у справі за позовом до Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди, правову допомогу, що включає консультацію і збирання доказів, складання позовної заяви, яку [PERSON] подає до суду, вартість якої становить 6 000 грн. Вищенаведене підтверджується актом виконання-прийому робіт від 06 листопада 2023 року, підписаним позивачем та адвокатом Перетятьком О. В., згідно з яким адвокат належним чином виконав умови договору про надання правової допомоги, а позивач прийняв надану правову допомогу. З наданої позивачем квитанції до прибуткового касового ордера від 06 листопада 2023 року вбачається, що позивачем [PERSON] було сплачено вартість наданої правової допомоги, складання позовної заяви в сумі 6 000 грн. Водночас, представник відповідача у поданому до суду відзиві заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу на користь позивача, оскільки позовна заява подана до суду, підписана особисто позивачем, копії доданих до неї документів засвідчені саме позивачем, жодних документів до суду саме представником позивача подано не було, запити, які направлялися на адресу відповідача також було підписано та направлено особисто позивачем. Таким чином, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу позивачем не обґрунтовані та не доведені, тому відсутні підстави для їх стягнення. Згідно з пунктами 2 ,4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ,зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На необхідність врахування розумності розміру відшкодування судових витрат вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії", у якому зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial