Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

В жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (далі ТОВ «Везем Шиппінг»), посилаючись на те, що 06 жовтня 2021 року між ним та ТОВ «Везем Шиппінг»було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9054 (далі - Попередній договір) про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб марки «Volkswagen», модель: CC Luxury, рік випуску: 2010, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (далі - транспортний засіб), строком дії з 06 жовтня 2021 року до 28 лютого 2022 року. Зазначив, що за умовами п.п. 1.2 Попереднього договору сторони зобов`язувалися до 28 лютого 2022 року укласти основний договір. При цьому у п. 1.5 Попереднього договору було зазначено, що ТОВ «Везем Шиппінг»здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобіля після його погодження з ним, [PERSON] , жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має. Згідно п. 2.1 Попереднього договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 7144,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 188775,91 грн. та сплачується ним, [PERSON] , в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача. За умовами п. 2.3 Попереднього договору він зобов`язаний був сплатити в день підписання цього договору відповідачу в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок відповідача в розмірі 3884,00 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 102632,37 грн., у тому числі ПДВ - 17105,31 грн. Вказував, що 07 жовтня 2021 року на виконання умов п. 2.3 Попереднього договору він сплатив відповідачу 102632,40 грн., а 17 листопада - 86143,60 грн., усього 188776,00 грн. Стверджував, що після оплати ним грошових коштів у розмірі 188776,00 грн. і до теперішнього часу відповідач свій обов`язок щодо укладення з ним Основного договору та передачі автомобіля не виконав, прострочив виконання зобов`язання на 214 днів, що свідчить про неналежне виконання відповідачем умов Попереднього договору. Відповідно до п.4.1 Попереднього договору термін дії вказаного договору закінчився. Крім того, як йому стало відомо, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності на нього не набув, що свідчить про неможливість виконання в подальшому умов Попереднього договору з боку відповідача. У зв`язку з порушенням відповідачем умов Попереднього договору, ним були неодноразово ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Позивач вважає, що при укладенні попереднього договору відповідачем були порушені п. 3 ч.ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача». Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9054 від 06 жовтня 2021 року, укладеної між ним та ТОВ «Везем Шиппінг»; стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг»на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 188775,91 грн.; суму інфляційних втрат в розмірі 30469,88 грн., пеню в розмірі 12111812,94 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою суду від 14 жовтня 2022 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2024 року, у зв`язку із наданням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 08 лютого 2024 року. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 52). Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 70). Сторони по справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 64, 65, 66, 66а, 67, 68, 89, 97). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що ТОВ «Везем\~Шиппінг» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 48-51). 06 жовтня 2021 року між сторонами було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9054 про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб марки «Volkswagen», модель: CC Luxury, рік випуску: 2010, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (далі-транспортний засіб), строком дії з 06 жовтня 2021 року до 28 лютого 2022 року (а.с. 15-16). Відповідно до умов п.п. 1.2 Попереднього договору сторони зобов`язувалися до 28 лютого 2022 року укласти основний договір. У пункті 1.5 Попереднього договору було зазначено, що ТОВ «Везем Шиппінг»здійснило викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобіля після його погодження з позивачем, жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має. Пунктом 2.1 Попереднього договору було визначено, що продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 7144,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 188775,91 грн. та сплачується позивачем у безготівковій формі на поточний рахунок відповідача. За умовами п. 2.3 Попереднього договору позивач був зобов`язаний сплатити в день підписання Попереднього договору відповідачу в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок відповідача в розмірі 3884,00 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 102632,37 грн., у тому числі ПДВ - 17105,31 грн. Встановлено, що 07 жовтня 2021 року на виконання умов п. .2.3 Попереднього договору позивач сплатив відповідачу суму завдатку 102632,40 грн., а 17 листопада 2021 року - 86143,60 грн., усього 188776,00 грн., що підтверджується рахунками на оплату №9054-ВШ0075 від 06 жовтня 2021 року, № 9054-ВШ0239 від 06 жовтня 2021 року та квитанціями №78 від 07 жовтня 2010 року, №85 від 17 листопада 2021 року (а.с. 11, 12, 14, 47). Отже позивач сплатив ТОВ «Везем Шиппінг»повну вартість транспортного засобу, що складає 188776,00 грн. (еквівалент 7144,00 доларів США). Зі змісту позову вбачається, що ТОВ «Везем Шиппінг»свої зобов`язання за Попереднім договором не виконало, основний договір з позивачем не уклало та транспортний засіб не передало, що свідчить про неналежне виконання відповідачем умов Попереднього договору. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно п. 6 ст.\~3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Частиною першої ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 вказано, що тлумачення ст.\~629\~ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Частиною першої ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~611 ЦК\~України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Тлумачення вказаних\~норм свідчить,\~що по\~своїй суті\~неустойка -\~це конструкція,\~яка є\~видом забезпечення\~виконання зобов`язання\~та правовим\~наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49\~ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Тобто, штраф є фіксованою величиною й обчислюється: у відсотках, які рахуються; від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс -це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Встановлено, що 06 жовтня 2021 року між сторонами було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9054 про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб марки «Volkswagen», модель: CC Luxury, рік випуску: 2010, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (далі-транспортний засіб), строком дії з 06 жовтня 2021 року до 28 лютого 2022 року, за умовами якого ТОВ «Везем Шиппінг»зобов`язувалося до 28 лютого 2022 року укласти основний договір купівлі-продажу транспортного засобу, а він зобов`язувався прийняти та оплатити такі послуги (а.с. 15-16). В рахунок попередньої оплати вартості зазначеного транспортного засобу позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 188776,00 грн. (еквівалент 7144,00 доларів США), проте основної договір не був укладений. Оскільки основний договір в обумовлений сторонами строк укладений не був, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору, то суд дійшов до висновку про те, що передані позивачем відповідачу грошові кошти розмірі 188776,00 грн., відповідно до статті 570 ЦК України є авансом та підлягає поверненню позивачу. Тобто за умовами попереднього договору грошові кошти, які були перераховані ТОВ «Везем Шиппінг»є авансом. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Водночас відповідно до положень ч.3 ст. 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Отже, зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Отже, з змісту ст.ст. 16, 203, 215\~ЦК України вбачається, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" надано роз`яснення, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що обставини щодо яких сторона правочину введена в оману іншою стороною мають існувати саме на момент вчинення правочину. Обман може виражатись, зокрема, у формі замовчування існування цих обставин. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такий обман з боку контрагента за договором дійсно мав місце, умисел в його діях, істотне значення обставин щодо яких особу введено в оману. Суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що попередній договір був ним вчинений внаслідок недобросовісних дій з боку відповідача, які виразились у навмисному створенні у позивача уявлення про обставини, які мають істотне значення для укладення цього правочину та введення його в оману внаслідок замовчення встановлених під час розгляду справи обставин, а саме, що автомобіль на час укладання попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що він не отримує автомобіль у власність в строки, передбачені договором. Судом встановлено, що при укладенні попереднього договору, позивач був повідомлений про те, що відповідач здійснив викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобіля після його погодження з ним, при цьому позивач жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого основного договору не мав (п.1.5 Попереднього договору). Відповідно до п.4.3 Попереднього договору якщо сторона 2 (позивач) після отримання від сторони -1 (відповідача) тексту даного Договору для його укладання здійснила оплату, зазначену у п. 2.3 Договору, вважається що здійснення такої оплати є прийняттям стороною -2 пропозиції укласти Договір та сторона -2 вступила у договірні відносини з Стороною-1. Вказані обставини свідчать про те, що обставини на які посилається позивач не відповідають дійсності. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц визначено, що відповідно до ч.2 ст.18 Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Тлумачення статті 216\~ЦК України свідчить про те, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216\~ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Судом встановлено, що строк дії попереднього договору закінчився 28 лютого 2022 року. Зі змісту позовної заяви вбачається, що попередній договір був припинений внаслідок односторонньої відмови продавця, але при цьому на підтвердження вказаних обставин, позивачем не було надано суду ні єдиного доказу відмови відповідача від виконання попереднього договору та невиконання останнім вимог попереднього договору. За таких\~обставин,\~суд прийшов\~до висновку,\~що підстави\~для визнання\~попереднього договору\~недійсним відсутні,\~а тому\~в задоволенні\~позовних вимог\~щодо визнання\~попереднього договору\~недійсним,\~слід відмовити. Що стосується вимог щодо стягнення інфляційних втрат, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог також слід відмовити, оскільки відповідно до п.2.1 попереднього договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 7144,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 188775,91 грн. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625\~ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625\~ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами попереднього договору сторони визначили у доларах США, тому нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Відповідне положення міститься у постанові ВС від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У загальноприйнятому розумінні поняття "вартість послуги" - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені позивачем на відповідні рахунки відповідача грошові кошти за попереднім договором не можна вважати вартістю відповідних послуг, оскільки зазначені у попередньому договорі грошові кошти це оплата вартості транспортного засобу за яку вчиняється його продаж, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених в якості оплати за транспортний засіб позивачем грошових коштів за попереднім договорами не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зі змісту попереднього договору споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів. Отже, зміст поняття "послуга", прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Кошти внесені за попереднім договором не можна вважати вартістю послуг, оскільки за вказані кошти позивач фактично здійснив покупку автомобіля, який повинен був отримати позивач, тобто вказані кошти не є платою виконавцю за надані ним послуги та відповідно, не можуть бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу або від доходу в іншій формі, що є платою за використання коштів споживача. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу розмір компенсації витрат на правничу допомогу складає 8000,00 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 31 серпня 2023 року, ордером від 31 серпня 2022 року, квитанцією про оплату від 05 вересня 2022 року (а.с. 17, 44, 45, 46). Оскільки позовні вимоги задоволенні частково, то витрати на правову допомогу стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 2000,00 грн. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір\~по справі\~складає 14310,59\~грн.,\~який позивачем\~при зверненні\~до суду\~не сплачений\~на підставі\~Закону України\~«Про захист\~прав споживача».\~Оскільки позовні\~вимоги задоволенні\~частково,\~то судовий\~збір підлягає\~стягненню з\~відповідачапропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial