Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Держави російської федерації в особі Міністерства юстиції в російській федерації про стягнення майнової та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона, [PERSON] , [INFO] , все життя мешкала в Донецькій області. Там вона народилась, зростала, жила спокійним мирним життям, наживала своє майно. У 2020 році нею було укладено правочин щодо придбання у приватну власність нерухоме та рухоме майно, яке перебуває на території Донецької області. Так, зокрема 28.03.2019 року згідно договору купівлі-продажу квартири, вона за власні кошти придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 22.05.2020 року згідно договору купівлі-продажу квартири, вона придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В цій квартирі вона мешкала та будувала своє життя, але 24.02.2022 року почалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України. Рятуючи своє життя та здоров`я вона була вимушена втікати від війни у більш безпечному напрямку покинувши все своє рухоме та нерухоме майно та цінні речі. Вона залишилась буквально на вулиці без речей та коштів на проживання. Її батько залишився в Донецькій області і загинув в окупації. [INFO] в місті Бахмут Донецької області. Вона залишилась без рідної людини. Її рідне місто зараз стерто з лиця землі і навіть після закінчення війни їй нікуди повернутись. В неї відібрали дім та найціннішу людину батька. Також після всіх цих подій, нелюдського поводження з нею та її родиною з боку окупованої влади, морального тиску, погроз фізичною розправою та втрати близької людини значно погіршився її стан здоров?я, що спричинило значне погіршення якості життя. Наразі середня вартість двокімнатної квартири площею 42,6 кв.м. в Київській області становить 3\~762\~609 грн.. Середня вартість двокімнатної квартири площею 28,1 кв.м. в Київській області становить 2\~275\~888 грн.. Також зазначає, що дім її батьків теж зруйнований вщент. Вона не має змоги знайти прихистку навіть в домі, в якому вона зростала все життя. У зв?язку з тим, що вона двічі втратила своє власне житло з усім набутим за життя майном, вважає доцільним на відшкодування завданої матеріальної шкоди та відновлення права на житло в найбезпечнішій області країни, а саме в Київській області. Враховуючи вищезазначене, її матеріальна шкода становить повну втрату 2 кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої складала 42,3 кв.м. та 1 кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Тому, просить суд: - стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 6 038 497,00 грн.; - стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на свою користь моральну шкоду в розмірі 500\~000,00 грн.. - стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації в дохід держави 15\~000,00 грн. судового збору. 19 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання по справі. 24 квітня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного. Місце проживання [PERSON] , [INFO] , відповідно до паспорта громадянина України зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2019 року, посвідчене приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. та витяг №161408698 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.03.2019 року, відповідно до яких вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 28,1 кв.м.). Також в матеріалах справи міститься технічний паспорт на вищезазначену квартиру (а.с.14-16). Також в матеріалах міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2020 року, посвідчене приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Барановим М.С. та витяг №209879521 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.05.2020 року, відповідно до яких вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 42,6 кв.м.). Також в матеріалах справи міститься технічний паспорт на вищезазначену квартиру (а.с.18-21). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження №12023041160000517) вбачається, що 14.04.2023 року [PERSON] звернулась до Кам`янського РУП із заявою про те, що в результаті збройної агресії військ рф чи інших незаконних формувань контрольованих рф було пошкоджено квартири за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). 03 травня 2023 року [PERSON] подала засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (Портал Дія) повідомлення про пошкоджене майно, а саме: об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Оцінка збитків: повністю знищено. Дата та час пошкоджень: 15.04.2023 року о 14:00 год. (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м.Бахмут, Бахмутський район, Донецька область, Україна, актовий запис №03 (а.с.17). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з\~ч.1-3\~ст.\~23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: у\~фізичному болю\~та стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; у\~приниженні честі\~та гідності\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Якщо\~інше не\~встановлено законом,\~моральна шкода\~відшкодовується грошовими\~коштами,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від вини\~органу державної\~влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала:\~якщо шкоди\~завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; якщо\~шкоди завдано\~фізичній особі\~внаслідок її\~незаконного засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту або\~виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. У ст. 30 Загальної декларації прав людини зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан. Відповідно до ч. 9 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 49). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 58). У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 49). Згідно вимог ст. ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій рф, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 500\~000,00 грн.. Однак, суд не приймає до уваги, твердження позивача про те, що її батько помер в окупації, оскільки позивачем в позовній заяві не зазначені відомості про батька, а згідно доданих до матеріалів справи документів, а саме свідоцтва про смерть [PERSON] неможливо встановити родинні відносини між ними. Тобто, позивачем не надано належних та допустимих доказів смерті свого батька. Щодо стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні засади\~відшкодування матеріальної\~шкоди визначені\~статтею 22\~ЦК України.\~Так,\~особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками\~є: втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір. Одними із\~основних засад\~цивільного судочинства\~є змагальність\~сторін (ст.2\~ЦПК України).\~Відповідно до\~ч.ч.1\~ 3\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77-78 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~5,\~6\~ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач долучив до позовної заяви документи, які підтверджують право власності на нерухоме майно, а саме квартири, що розташовані за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивач на підтвердження обставин пошкодження, знищення належного їй майна подала роздруківку з веб-порталу Дія, копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження №12023041160000517). Однак, слід зазначити, що надані документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження знищення або пошкодження саме належного позивачу майна за вказаною позивачем адресою, в розумінні положення п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують фізичне пошкодження нерухомого майна, саме за конкретною адресою: [ADDRESS] , власником якого вона є (акт про пошкодження, акт обстеження житла, матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт пошкодження, знищення майна, довідки органів внутрішніх справ, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які уповноважені засвідчувати факт пошкодження, знищення майна, висновки (звіти) щодо суми завданої шкоди, тощо). Наявність відомостей щодо майна позивача в Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій (Повідомлення про пошкоджене майно через портал Дія) терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України є підставою для виплати державою компенсації в порядку, встановленому відповідним законом, але не є належним доказом на підтвердження фактичного знищення чи пошкодження такого майна позивача та суми завданої шкоди. Таким чином, позивачем не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження спричинення їй майнової шкоди та завдання збитків, відповідно до норм ст.ст.22, 1166 ЦК України. Враховуючи, що позивачем на підтвердження завданої майнової шкоди не надано суду належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500\~000,00 грн.. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1, 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 7\~500,00 грн..

Outcome: partial