Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

22.08.2023 [PERSON] в особі свого представника адвоката Миронової В.В. (діє на підставі ордеру від 16.11.2022 а.с. 33) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського МНО Бунякіна О.В.) про визнання договорів дарування недійсними, скасування державної реєстрації права власності (а.с. 1-8). Ухвалою судді Наумової О.С. від 23.08.2023 відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження, витребувано докази (а.с. 39). Ухвалою судді від 23.08.2023 відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 83 85). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2023 ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2023 скасовано. Забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії направленні на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:03:160:0006, площею 0,0287 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101, розмір частки: 58/100; домоволодіння, загальною площею 317,5 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 790247212101, розмір частки: 41/100 (а.с. 140 142). Підготовче засідання у справи закрите 05.03.2024 та справа призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 167-168). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20.10.2021 між [PERSON] (позикодавцем) і [PERSON] (позичальником) укладений договір позики, відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 20887 доларів США зі строком повернення не пізніше 20.01.2022. Факт отримання грошових коштів підтверджується підписом на договорі. [PERSON] своїх зобов`язань за договором не виконав, тому позивач у листопаді 2022 року звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором. На момент подання позивачем цього позову згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 18.11.2022,у власності [PERSON] було наступне майно: земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:160:0006, площею 0,0287 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101, розмір частки: 58/100; домоволодіння, загальною площею 317,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 790247212101, розмір частки: 41/100. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023 по справі №201/9121/22 стягнуто з [PERSON] на користь позивача борг за договором позики від 20.10.2021 у розмірі 40212,05 доларів США, з яких: сума боргу 19887 доларів США, три відсотки річних за період з 20.01.2022 по 16.11.2022 438,05 доларів США, пеня 19997 доларів США. Рішення набрало законної сили 23.05.2023. Постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 27.06.2023 відкриті виконавчі провадження № 72120995 та №72121103, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 40212,05 доларів США, з метою примусового виконання рішення суду. Відповідач до цього часу рішення суду не виконав. Після відкриття виконавчих проваджень позивачеві стало відомо, що 19.12.2022 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування 58/100 часток земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бунякіною О.В., зареєстрований в реєстрі за №1387. Того ж дня 19.12.2022 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування 41/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бунякіною О.В зареєстровано в реєстрі за №1390. Таким чином, [PERSON] здійснив відчуження свого нерухомого майна після виникнення боргу перед позивачем за договором позики, під час судового розгляду позовної заяви про стягнення заборгованості, відповідач міг передбачити негативні наслідки для себе, що фактично підтверджує вчинення з його боку недобросовісних дій задля неповернення боргу та уникнення стягнення такого боргу за рахунок майна [PERSON] . При цьому, частка домоволодіння та земельної ділянки були відчужені відповідачем на користь своєї матері на підставі безоплатного договору дарування. Після відчуження цього майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати своїми зобов`язаннями перед позивачем. Позивач впевнений, що при укладанні оспорюваних договорів дарування мала місце лише імітація правочинів, договори укладалися з відсутністю наміру створити ті правові наслідки, які задекларовані у них. Відповідач умисно вчинив погіршення свого матеріального становища, відчуживши належне йому майно з метою уникнення відповідальності перед ним та невиконання обов`язків за договором позики від 20.10.2021, та відповідно судового рішення за цією справою у подальшому. Вказані договори дарування порушують майнові права та інтереси позивача на відновлення свого порушеного зі сторони [PERSON] матеріального становища, у зв`язку із ухиленням останнього від сплати боргу за договором позики та виконанням судового рішення. На підставі викладеного, просив визнати недійсними договори дарування від 19.12.2022, за яким [PERSON] передав власність [PERSON] належні йому 58/100 часток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та належні йому 41/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та скасувати відповідні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Від третьої\~особи \~приватного нотаріуса\~Дніпровського МНО Бунякіної О.В.\~21.09.2023 наданий відзив\~на позову\~заяву (а.с. 103 104), у якій нотаріус зазначила, що нею вчинені нотаріальні дії щодо посвідчення правочинів у відповідності до чинного законодавства, просила справу розглядати без її участі. Представник позивача\~ адвокат\~Миронова В.В.\~у судове засідання 27.05.2024 надала заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. 183). Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] у\~підготовче та\~у судове\~засідання жодного\~разу не\~з`явилися,\~про дату,\~місце та\~час розгляду\~справи повідомлялися\~належним чином,\~правом на\~надання відзиву\~не скористалися\~(а.с.\~ 161-175,\~280). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що 20.10.2021 між [PERSON] (як позикодавцем) і [PERSON] (як позичальником) укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 20887 доларів США зі строком повернення не пізніше 20.01.2022. 16.11.2022 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Ухвалою суду від 29.12.2022 відкрито провадження у справі №201/9121/22 та призначено підготовче судове засідання на 30.01.2023. Позивач в позові посилався на те, що відповідач 20.10.2021 взяв в нього в борг кошти в сумі 20887 доларів США, між ними укладено договір позики у простій письмовій формі, такий договір в вигляді простого договору (розписки) від 20.10.2021 складено і відповідач отримав від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу не пізніше 20.01.2022, за вимогою позивача. Вимога позивача була, строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно договору закінчився, але ці кошти відповідач не повернув. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023 по справі №201/9121/22 стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , борг за договором позики від 20 жовтня 2021 року в сумі 40 212.05 доларів США, з яких: сума боргу 19 887 доларів США, три відсотки річних за період з 20 січня 2022 року по 16 листопада 2022 року 438.05 доларів США, пеня 19 997 доларів США. Стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 12 405 грн. 00 коп. (а.с. 22 27). При цьому, як видно зі змісту рішення відповідач [PERSON] приймав участь у розгляді справи, подавав заперечення на позов, не погодився з викладеними в позові обставинами. У судове засідання не з`явився. [PERSON] оскаржив рішення в апеляційному порядку. Поставною Дніпровського апеляційного суду від 07.12.2023 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023 \~залишено без змін. Отже, рішення набрало законної сили 07.12.2023. За касаційною скаргою\~ [PERSON] ухвалою судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31.01.2024 за клопотанням\~ [PERSON] . поновлене [PERSON] \~строк на касаційне оскарження\~рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року. Відкрите касаційне провадження\~у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики,\~за касаційною скаргою\~ [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року. Витребувано із\~Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська\~матеріали справи № 201/9121/22. Справа до цього часу не розглянута судом касаційної інстанції. Як видно з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, у даній справі у січні 2023 року [PERSON] подавав заяву про забезпечення позову. Ухвалою\~Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.03.2023 ухвала суду залишена без змін. За змістом судових рішень щодо забезпечення позову, залишаючи без змін ухвалу суду про відмову у задоволенні цієї заяви, апеляційний суд виходив із того, що предметом заявленого позову є стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, позивач зазначав, що у разі ухвалення рішення про задоволення позову виникне спір щодо повернення коштів, тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт: на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:160:0006, площею 0,0287 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101; на домоволодіння, загальною площею 317,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 790247212101; банківські рахунки [PERSON] в межах ціни позову 73622,21 доларів США. До заяви про забезпечення позову заявник надавав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якого вбачалося, що земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:03:160:0006, площею 0,0287 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101 належить [PERSON] форма власності: приватна; від спільної власності: спільна часткова, розмір частки: 41/100. Постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 27.06.2023 відкриті виконавчі провадження № 72120995 та №72121103, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 40212,05 доларів США та судового\~збору у\~розмірі 124053,00 грн. (а.с. 28 31). За даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 17.07.2023 накладений арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику [PERSON] , дата народження: [INFO] , адреса: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] - у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 1632191,69\~гривня (UAH). Копії постанови надіслано банкам, небанківським надавачам платіжних послуг, емітентам електронних грошей, іншим фінансовим установам на виконання та сторонам виконавчого провадження до відома (а.с. 191 192). Моніторингом наявності кошів на банківських рахунках та інших доходів приватним виконавцем не виявлено коштів да доходів у боржника (а.с. 192 211). На запит приватного виконавця отримані відомості про наявність у власності [PERSON] автомобіля ВАЗ 111930, 2008 року випуску (а.с. 200). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 17.07.2023 оголошено у розшук майно боржника - автомобіля ВАЗ, р.н. [NUMBER] (а.с. 193). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 22.09.2023 зупинене виконавче провадження у зв`язку із надходженням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2023 про поновлення строку на апеляційне провадження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2023 у справі № 201/9121/22 (а.с. 195 - 196). Отже, до цього часу рішення суду не виконане. Також встановлено, що у період розгляду справи судом першої інстанції, а саме через місяць після подання [PERSON] позову (16.11.2022), 19.12.2022 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування 58/100 часток земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 837563612101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бунякіною О.В., зареєстрований в реєстрі за №1387. Того ж дня 19.12.2022 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування 41/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бунякіною О.В зареєстровано в реєстрі за №1390. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а\~також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК\~України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідні ознаки фіктивного правочину заначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, провадження № 14-260\~цс\~19, та у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20, провадження № 61-4796\~св\~22. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №\~910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260 цс 19). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Судом установлено, що позичальник [PERSON] уклав оспорювані договори дарування одразу після подання позикодавцем [PERSON] позову про стягнення заборгованості. При цьому, до подання позову [PERSON] направляв [PERSON] вимогу про повернення боргу. Тобто, був достеменно обізнаний про наміри позивача стягнути заборгованість у судовому порядку. Отже, міг на майбутнє передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення. 19.12.2022 [PERSON] на підставі двох договорів дарування подарував належне йому нерухоме майно близькому родичу - своїй матері [PERSON] . Договори дарування укладалися одразу після пред`явлення позову, тобто з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. Учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використані учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочинів (19.12.2022), тобто після подання позову про стягнення боргу ; контрагент з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування (мати боржника); безоплатність оспорюваних договорів дарування, а також те, що іншого нерухомого майна боржник не має, не має доходів, не має грошових коштів а банківських рахунках, а автомобіль 2008 року випуску перебуває у розшуку. Боржник, який відчужує належне йому нерухоме майно на підставі договорів дарування на користь близького родича, за наявності у нього грошового зобов`язання на значну суму, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761 св 19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося,\~а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю… В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора». До подібних висновків, а саме визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, провадження № 61-6420 св 21, зазначив таке: «…\~очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий\~інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору;\~до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі № 439/506/16-ц)…» Більше того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу,\~зазначаючи таке: «…\~договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора». До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. За приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2018р. № 484) внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), у своїй постанові від 27.03.2019р., зазначила про те,що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право.Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Держреєстр (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №823/2042/16).Тому для захисту права власності на квартиру позивач вірно звернувся з позовомдо особи, за зверненням якої зареєстроване право власності. Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (провадження №12-83гс21) … враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено третім особам, вимога про\~скасування рішеннядержавного реєстратора\~про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч. 2\~ст. 16 ЦК України. Позивач звернувся із позовом до відповідачів про скасування рішень, про реєстрацію права власності. Внаслідок визнання недійсним договорів, на підставі яких воно було зареєстроване, похідна вимога про скасування рішень про державну реєстрацію права підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволений повністю, судові витрати зі сплати судового збору позивачем в сумі 4831,20 грн. (4294,40 грн. судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру, 536,80 грн. судовий збір за забезпечення позову (а.с. 9, 47) підлягають стягненню з відповідачів по 2415,60 грн. із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved