Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача [PERSON] звернулася до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] ,\~приватного нотаріуса\~Галицького районного\~нотаріального округу\~Бродович Л.Я. та просить суд: - визнати Договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 05 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] \~Договором купівлі-продажу. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : - диван вартістю 9\~500 гривень; - килим вартістю 5\~000 гривень; - холодильник марки «SIMENS» вартістю 5\~000 гривень; - морозильну камеру марки «BOSH» вартістю 6\~000 гривень; - пральну машинку вартістю 6\~000 гривень; - меблевий комод вартістю 1\~200 гривень; - настінне дзеркало вартістю 2\~200 гривень; - набір посуду вартістю 3\~000 гривень; - соковижималку вартістю 2\~500 гривень; - зварювальний апарат «Дніпро М» вартістю 6\~500 гривень - гардини вартістю 5\~000 гривень; - два пластикові вікна вартістю 8\~000 гривень; - огорожу вартістю 10\~000 гривень; - автомобіль марки FIAT SCUDO, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] вартістю 99\~750 гривень; - мотоцикл марки VIPER VP110, 2017 року випуску вартістю 21 000 гривень; - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] вартістю 280\~000 гривень. Здійснити поділ зазначеного майна з урахуванням принципу рівності. Стягнути з [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості майна. Вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 лютого 2015 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син [PERSON] . 10 квітня 2020 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області шлюб розірвано. В шлюбі сторонами набуте зазначене майно. Згоди щодо добровільного поділу майна сторонами не досягнуто. При вимозі компенсувати половину вартості майна, зокрема частки придбаного за кошти сім`ї житлового будинку, відповідачем повідомлено її, що будинок належить особисто йому, оскільки такий подарований. Вона зрозуміла, що відповідач ввів її в оману, уклавши Договір дарування фактично купивши будинок за спільні кошти. В судовому засіданні позивач, її представниця адвокат Шевчук-Філімон Н.М. позов підтримали з підстав, наведених у такому. Позивач додатково пояснила, що спірний житловий будинок нею та відповідачем придбано сплативши кошти в розмірі 9\~000 Доларів США. Кошти зібрані за числа дарованих на Хрещення сина, допомога при народженні сина, доходи від продажу вирощеної домашньої птиці. Кошти передані [PERSON] орієнтовно за 3 місяці до укладення Договору. Заселились у будинок у серпні 2018 року. Укладати Договір до нотаріуса відповідач їхав без неї. Була впевнена, що укладено Договір купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] \~в поданому\~відзиві і\~його представник\~ адвокат\~Лукінів М.П.\~при розгляді\~справи позов\~заперечили.\~Заперечуючи позов,\~покликались на\~те,\~що умови\~оспорюваного Договору\~дарування будинку\~відображають дійсну спрямованість волі сторін при укладенні спірного Договору дарування. Відповідач [PERSON] та мати відповідача [PERSON] [PERSON] перебували у відносинах і за їх домовленістю [PERSON] подарував [PERSON] спірний будинок. Кошти за будинок подружжя [PERSON] та [PERSON] не сплачували. Автомобіль марки FIAT SCUDO придбаний за особисті кошти [PERSON] , а саме кошти передані йому матір`ю. Мотоцикл марки VIPER VP110 придбаний сестрою [PERSON] [PERSON] і подарований відповідачу [PERSON] . Відтак, транспортні засоби не слід відносити до спільної сумісної власності. Переліченого іншого рухомого майна у подружжя не було. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов в частині визнання Договору дарування - Договором купівлі-продажу заперечив. Зазначив, що будинок набутий ним у спосіб спадкуваня після смерті батьків. Будинок подарував [PERSON] . Кошти за такий подружжям [PERSON] та [PERSON] не сплачувались. [PERSON] сплачував кошти за нотаріальне оформлення договору. Приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу Бродович Л. Я. скерувала відзив, яким позов заперечила, враховуючи залучення її як неналежного відповідача. 2. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між [PERSON] та [PERSON] 01 квітня 2029 року зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2020 року. В шлюбі народився син [PERSON] , місце проживання якого після розірвання шлюбу визначено з матір`ю (т. 1 а.с. 13-15). 05 листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] \~укладено Договір дарування житлового будинку, за змістом якого [PERSON] подарував [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 54,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами (т.1 а.с. 178-202). Свідок [PERSON] надав покази, за змістом яких є швагром [PERSON] чоловіком сестри останнього. Йому відомо, що його теща працюючи у республіці Польща перебувала у відносинах з [PERSON] . З таким домовилась про передачу в дар спірного будинку сину відповідачу [PERSON] 26 жовтня 2018 року придбано мотоцикл марки VIPER VP110, 2017 року, реєстрація якого здійснена за [PERSON] (т. 2 а.с. 117). 15 січня 2019 року придбано автомобіль марки FIAT SCUDO, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , реєстрація якого здійснена за [PERSON] (т. 2 а.с. 161-163). Доказів наявності та набуття іншого майна судом не здобуто. 3. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 728/1170/16-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17. Приймаючи рішення в частині вимог визнати Договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , уладений 05 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] \~Договором купівлі-продажу, суд враховує наступне. «Згідно зі статтею 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Згідно з частино 1 статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у cправі № 912/3747/20» Суд бере до уваги доводи відповідача [PERSON] , які підтверджені показами свідка [PERSON] про те, що мати відповідача [PERSON] [PERSON] перебувала у відносинах з [PERSON] і за їх домовленістю [PERSON] подарував [PERSON] спірний будинок. Судом не здобуто інших, непрямих доказів які вказують на оплатність оспорюваного договору і можливе придбання будинку саме за кошти подружжя (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Суд враховує також ту обставину, що для віднесення придбаного майна до спільної сумісній власності подружжя є необхідним придбання такого за кошти подружжя, тобто коли має місце трансформація одного майна подружжя в інше. В такому випадку той з подружжя, що не є стороною Договору, який посвідчується нотаріусом, надає згоду на вчинення правочину. Позивач таких дій не вчиняла. Твердження про здійснення оплати за будинок є голослівним. Відтак, в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] \~в частині\~вимог визнати Договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , уладений 05 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] .\~Договором купівлі-продажу слід відмовити за безпідставністю вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу Бродович Л.Я. є неналежним відповідачем у справі. Відтак, в позові в частині вимог до такої слід відмовити з підстав пред`явлення до неналежного відповідача. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Пунктами 22, 24-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам надано роз`яснення, Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК) Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд відносить до спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки FIAT SCUDO, 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та мотоцикл марки VIPER VP110, 2017 року випуску. Таке підлягає поділу і в даному випадку суд застосовує принци рівності часток. Згода позивача на отримання грошової компенсації наявна. Однак, вартість майна в даному випадку судом не може бути визначена, оскільки немає погодження такої\~сторонами,\~і дійсна\~вартість на\~час розгляду\~справи не доведена сторонами у спосіб подання належних доказів. Доказів набуття та наявності іншого майна судом не здобуто. Відтак, позов слід задовольнити частково, виділивши кожному з подружжя по частці кожного транспортного засобу віднесеного судом до спільної сумісної власності подружжя. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial