Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

13 грудня 2023 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, у сумі 27340 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень, та за кредитним договором № 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень (а. с. 1-5 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 28 жовтня 2022 року між відповідачкою та ТОВ «ФК «Інвеструм» було укладено кредитний договір № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, за яким\~29\~червня 2023\~року між\~ТОВ «ФК\~«Інвеструм» та\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ» було\~укладено договір\~відступлення прав\~вимоги,\~за яким\~до ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»\~перейшло право\~грошової вимоги\~до відповідачки\~за вищевказаним\~кредитним договором.\~Так,\~за договором\~факторингу №\~29062023\~від 29\~червня 2023,\~ТОВ «ФК\~«Інвеструм» передало\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ» за\~плату належні\~йому права\~вимоги,\~а ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»\~прийняла належні\~ТОВ «ФК\~«Інвеструм» права\~вимоги до\~боржників,\~вказаними у\~реєстрі боржників,\~в тому\~числі і\~до [PERSON] \~в сумі\~27340\~гривень,\~яка складається\~із заборгованості\~за основним\~боргом у\~сумі 8000\~гривень та\~заборгованості за\~відсотками у\~сумі 19340\~гривень.\~Крім того,\~зазначає,\~що 28\~жовтня 2022\~року між\~ТОВ «ФК\~«Інвеструм» та\~відповідачкою було\~укладено кредитний\~договір 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року, за яким 29 червня 2023 року ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило право вимоги за вищевказаним кредитним договором до відповідачки ТОВ « ФК «ЄАПБ» у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень. Таким чином позивач набув прав вимоги до відповідачки за вказаними кредитними договорами та прохає суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 26817-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року у сумі 27340 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень, та за кредитним договором № 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень, разом із судовими витратами по справі у сумі 2684 гривні. Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 13 годину 50 хвилин 14 лютого 2024 року (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 880/24-вих/2/204/1240/24 від 18 грудня 2023 року (а. с. 43). 15 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачки на позовну заяву (а. с. 70-75 та на звороті), в якому вона позовні вимоги визнає частково, прохає суд поновити строки на надання відзиву. В обґрунтування відзиву зазначає, що вказані кредитні договори є споживчими кредитами, а тому правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», яким в свою чергу заборонено продавцю (виконавцю, виробнику) включати у договір зі споживачем умови, які є несправедливими. Так, зокрема, вважає, що умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, у разі невиконання ним зобов`язань за договором, є несправедливим. Крім того, зазначає, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом позикодавця до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стверджує, що за договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року загальна вартість кредиту не може перевищувати 10000 гривень, а отже і сума, яка підлягає стягненню не може перевищувати 10000 гривень (8000 гривень тіло кредиту та 2000 гривень відсотки за користування), натомість за договором № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року загальна вартість кредиту не може перевищувати 6875 гривень, а отже і сума, яка підлягає стягненню не може перевищувати 6875 гривень (5000 гривень тіло кредиту та 1875 гривень відсотки за користування). Крім того, зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить детального опису виникнення суми заборгованості за відсотками у розмірі 19340 гривень по кредитному договору № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року та 14130 гривень по кредитному договору № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, а тому не зрозуміло, за який період вони нараховані та по якій відсотковій ставці. Разом з цим, зазначає, що відповідачкою здійснювалося часткове погашення суми заборгованості, зокрема за договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року нею було сплачено 860 гривень, а за договором № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року 370 гривень, однак вказані платежі не відображенні в розрахунку заборгованості. Тому, вважає, що позовні вимоги, в тому числі щодо нарахування відсотків, не підтвердженні належними, достатніми та допустимими доказами, а отже є недоведеними, необґрунтованими та такими, що незаконно нараховані. Вважає, що з урахуванням загальної вартості кредитів та сплачених по них сум, з відповідачки підлягає стягненню за договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року 9140 гривень (8000 гривень тіло кредиту та 1140 гривень відсотки), а за договором № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року 6505 гривень (5000 гривень тіло кредиту та 1505 гривень відсотки). Тому, прохає суд позовні вимоги задовольнити частково, в частині їх визнання відповідачкою, та стягнути з позивача витрати на правову допомогу відповідачки. 27 травня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив (а. с. 88-94) та додаткові пояснення представника позивача (а. с. 93-97 та на звороті), в яких він доводи відповідачки вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що усі нараховані до стягнення відсотки, нараховані відповідачці не позивачем, а первісним кредитором, відповідно до умов договору. Вказує, що відповідачка своїм правом споживача відмовитися в односторонньому порядку від укладення кредитних договорів протягом 14 днів з моменту отримання примірника договору не скористалася, а її посилання на те, що вона наче намагалася вирішити питання погашення заборгованості з позивачем не відповідає дійсності, бо жодних доказів на підтвердження вказаного останньою суду не надано. Крім того, зазначає, що заявлений відповідачкою розмір правової допомоги є неспівмірним, не підтвердженим належними та достатніми доказами, а тому вважає, що у задоволенні стягнення правничої допомоги повинно бути відповідачці відмовлено, а позовні вимоги задоволені в повному обсязі. 06 червня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення представниці відповідачки адвокатки Муравської О.М., на відповідь на відзив (а. с. 99-101 та на звороті), в яких вона щодо повного задоволення позовних вимог заперечує, оскільки відповідачка визнає позовні вимоги частково. Вказує на те, що договором позики чітко визначено строк дії договору, відтак посилання позивача на продовжений строк нарахування відсотків за договором можливий при продовженні (пролонгації) строку кредитування та оновлення графіку платежів за договором (складання графіку платежів у новій редакції та розміщення відповідних оновлених даних графіку платежів у особистому кабінеті позичальника). Однак позивачем не надаються докази щодо продовження строку дії договорів, оновлення графіків платежів, які б визначали сплату відсотків у визначеному у позовній заяві розмірі. Тому вважає, що позивач не мав права нараховувати відсотки за вказаними договорами позики понад чітко встановлені договорами строки та у розмірі більше ніж 2000 гривень та 1875 гривень відповідно, а відтак заявлені суми до стягнення з відповідачки є недоведеними, незаконно нарахованими та необґрунтованими. Разом з цим, зазначає, що витрати на правову допомогу є неминучими, розмір визначений у договорі з урахуванням проведеної адвокатом роботи та фактично сплаченим, а тому підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 5), в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити. Відповідачка та її представниця в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наданих документів по справі (а. с. 104), в якій також зазначила про часткове визнання позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28 жовтня 2022 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Інвеструм» укладено договір про надання фінансового кредиту № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року (а. с. 6-8), відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 8000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, відповідно до умов його договору. Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, кредит надається на власні потреби клієнта строком на 10 днів, тобто до 06 листопада 2022 року. Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2,50 % (процентів) на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Відповідно до вимог п. 2.1 вищевказаного договору, сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з вимогами п. п. 2.3-2.4 цього договору, у разі якщо клієнт не сплатив у строк передбачений п. 1.2 даного договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5 % на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим кредитом здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів клієнту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Крім того, п. 4.3 вказаного договору визначено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 договору та/або в додатку до цього договору, проценти, передбачені в п. 2.3 цього договору, продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. 29 червня 2023 року ТОВ «ФК «Інвеструм» повідомило відповідачку листом № 26817-10/2022-001 (а. с. 11) про відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту та/або фінансового кредиту № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». 28 жовтня 2022 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Інвеструм» укладено договір про надання фінансового кредиту № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року (а. с. 13-15), відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 5000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, відповідно до умов його договору. Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, кредит надається на власні потреби клієнта строком на 25 днів, тобто до 21 листопада 2022 року. Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 547,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,50 % (процентів) на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Відповідно до вимог п. 2.1 вищевказаного договору, сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графік ом платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно з вимогами п. п. 2.3-2.4 цього договору, у разі якщо клієнт не сплатив у строк передбачений п. 1.2 даного договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5 % на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим кредитом здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів клієнту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Крім того, п. 4.3 вказаного договору визначено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 договору та/або в додатку до цього договору, проценти, передбачені в п. 2.3 цього договору, продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. 29 червня 2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «Інвеструм» укладено договір факторингу № 29062023 (а. с. 19-21), відповідно до якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників , сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частино договору. Згідно з вимогами п. 1.2 вказаного договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Як вбачається з витягу з Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 29062023 від 29 червня 2023 року він підписаний сторонами та скріплений їх печатками 29 червня 2023 року (а. с. 22). Так, з Витягу з Реєстру Боржників до вищевказаного договору факторингу (а. с. 23) вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за договорами № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року у сумі 27340 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень, та за кредитним договором № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, станом на 31 жовтня 2023 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 27340 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень (а. с. 12). Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 26832-10/2022 від 28 жовтня 2022 року (а. с. 18) вбачається, що станом на 31 жовтня 2023 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до вимог ст. 638\~ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст.\~12\~Закону України «Про електронну\~комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як вбачається зі змісту кредитного договору № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора W441 (а. с. 8). В свою чергу, із індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року вбачається, що сторони узгодили те, що цей договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором W1390 (а. с. 15). Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не заперечувався той факт, що вказані кредитні договори нею були укладені шляхом їх підписання в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачкою неналежним чином виконано свої обов`язки за вказаними кредитними договорами, внаслідок чого виникла вищезазначена заборгованість. Однак, відповідачка, стверджує про те, що умови вказаних договорів у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, а сума, яка підлягає стягненню, не може перевищувати орієнтовну загальну вартість кредиту, натомість суд не може погодитися з вказаними доводами відповідачки з огляду на наступне. Згідно з вимогами п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 1011 ЦК України чітко визначається поняття договору комісії. А саме, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Тобто, комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком позичальнику за замовленням останнього, в договорі не зазначається вид та предмет кожної конкретної супутньої послуги. Приписами ч. ч. 1,3 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки і фінансові установи не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Крім того, банки, відповідно до вимог п. 3.4 цих Правил, зобов`язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти, щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на конкретній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Кредитний договір має містити обґрунтований розрахунок розміру комісії. Згідно з приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). При цьому, Верховний Суд України у своїй постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 758/3459/14-ц зробив висновок про те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами понад установлений строк є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов`язань. Разом з\~цим,\~суд зазначає,\~що відповідно\~до приписів ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в постанові від 03 вересня 2014 року в справі № 6- 100цс14 вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті З ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рішення у справi i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, приписами статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до вимог ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. З огляду на вищевикладене, оскільки фінансові установи, правонаступником яких за договорами факторингу є позивач, виконали всі передбачені кредитними договорами умови щодо надання відповідачці кредитних коштів, а остання, за укладеними договорами вказані грошові кошти отримала, однак свої зобов`язання щодо їх повернення відповідно до умов договорів не виконала, хоча таку можливість мала, але без поважних причин цього не зробила, суд доходить висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачкою взятих на себе зобов`язань за вказаними кредитними договорами, а отже вимога позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу кредиту та заборгованості за відсотками ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним за договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, у сумі 27340 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень, та за кредитним договором № 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року у сумі 19130 гривень, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 26817-10/2022 від 28 жовтня 2022 року, у сумі 27340 гривень (яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 8000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 19340 гривень та за кредитним договором № 26832-10/2022\~від 28\~жовтня 2022\~року у сумі 19130 гривень (яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 5000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 14130 гривень). Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved