Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

В жовтні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив суд: - стягнути з відповідача у відшкодування матеріальної шкоди - 502811,4 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 1000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебуває на пенсійному обліку у третьої особи. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. по справі № 640/15372/20, яке набрало законної сили, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним дії [INFO] щодо не складання та не подання оновленої довідки [PERSON] станом на 05 березня 2019р. про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії позивачу, зокрема, із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії; зобов`язано [INFO] скласти і подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві оновлену довідку чинною з 05 березня 2019р. про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії [PERSON] із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення з 01 квітня 2019р. перерахунку основного розміру пенсії позивача. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Як вказує позивач, після отримання третьою особою довідки чинною з 05 березня 2019р. про розмір грошового забезпечення для перерахунку йому пенсії, з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення з 01 квітня 2019р. перерахунку основного розміру пенсії позивача, третьою особою не здійснено, а тому на думку позивача йому була спричинена матеріальна шкода, яка полягає в сумі недоотриманого ним розміру пенсії в розмірі 502811,4 грн. Внаслідок неправомірних дій позивач зазначає, що йому була завдана моральна шкода, яка полягає у довготривалому невиконанні рішення суду та ігнорування його законних прав на пенсію, що призвело до моральних страждань. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023р. матеріали цивільної справи передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2023р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 22 січня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Єдиною підставою залучення Казначейства до участі у справі, є те, що згідно з Положенням та відповідно до ст. 25 БК України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Водночас, самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди останньому не завдало. Вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди також є безпідставною і необґрунтованою, тому немає правових підстав для її задоволення. 23 січня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що доводи та аргументи відповідача є безпідставними, не враховані положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Заперечення на відповідь на відзив не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засідання позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, наголошував, що саме внаслідок бездіяльності третьої особи, йому не було здійснено перерахунок призначеної пенсії, у зв`язку з чим спричинено матеріальну і моральну шкоду. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, поважності причин неявки не повідомила. Суд, в силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. по справі № 640/15372/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021р., адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, [INFO] про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним дії [INFO] щодо не складання та не подання оновленої довідки [PERSON] станом на 05 березня 2019р. про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії позивачу, зокрема, із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії; зобов`язано [INFO] скласти і подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві оновлену довідку чинною з 05 березня 2019р. про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії [PERSON] із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення з 01 квітня 2019р. перерахунку основного розміру пенсії позивача. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що йому спричинена матеріальна і моральна шкода, внаслідок бездіяльності третьої особи, оскільки до цього часу йому продовжується виплата пенсії, яка всупереч неодноразових його заяв та заперечень була нарахована за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і не була перерахована. Так, різниця між нарахованою та фактично виплаченою сумою пенсії за період з січня 2019р. жовтень 2023р. складає: 502811,4 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Так, відповідач діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, затвердженим наказом Державної казначейської служби України від 21 листопада 2011р. № 104 (у редакції наказу Державної казначейської служби України від 10 травня 2018р. № 163). Відповідно до п. 2 Положення, відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів. Відповідач, відповідно до Положення, є територіальним органом Державної казначейської служби України, основним завданням якого є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Також, згідно з Положенням, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Головне управління Казначейства, відповідно до Положення, є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в установах Казначейства та банках. Конституційний суд України у рішенні від 03 жовтня 2001р. у справі № 12-рп/2001 встановив наступне. Державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, Держава Україна є самостійним учасником цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Тобто, Головне управління Казначейства в публічних відносинах виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Позивач пов`язує порушення своїх прав виключно з діями посадових осіб - третьої особи, які полягають у невиконанні рішення суду та виплати пенсії в повному розмірі. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При цьому, позивач, протягом всього часу розгляду справи в суді, не надав до суду належні і допустимі докази, яким чином відповідач порушив його законні права та інтереси. При цьому представник відповідача звертав увагу суду, що зі сторони відповідача, в порядку своєї діяльності не приймалися жодні рішення, не було вчинено жодних дій та не було допущено бездіяльності по відношенню до позивача, оскільки відповідач, в силу своїх повноважень не займається встановленням, нарахуванням та виплатою пенсій, не має в своєму розпорядженні будь-якої іншої інформації стосовно позивача, крім тієї, яка вказана ним у позовній заяві. До компетенції відповідача не входить вирішення питання щодо правильності/неправильності нарахування позивачу пенсійних виплат. Як і не було надано позивачем, протягом всього час розгляду справи в суді, належні і допустимі докази про незаконну бездіяльність третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі (немайнової) моральної шкоди розглядаються тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках поширення відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію, заподіяння шкоди діяннями іншої особи, яка порушила законні права громадянина чи організації, якщо вона не доведе, що моральна шкода завдана не з її вини, а також якщо відшкодування моральної шкоди встановлено іншими законами України. Постановою визначається, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 3 цієї Постанови встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У позовній заяві, позивач зазначає, що внаслідок дій та бездіяльність третьої особи, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у довготривалому невиконанні рішення суду та ігнорування його законних прав на пенсію, що призвело до моральних страждань. При цьому, позивач не обґрунтовує наявність вини відповідача у завданій моральній шкоді, наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю та наслідками таких рішень, дій чи бездіяльності для позивача. Так, відшкодування шкоди за позовами осіб про завдання шкоди здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України або місцевих бюджетів. Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022р. у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. У постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019р. у справі № 199/6713/14-ц, від 02 червня 2021р. у справі № 215/3408/18, від 08 серпня 2021р. у справі № 751/7182/19, від 11 серпня 2021р. у справі № 352/2255/19, від 18 серпня 2021р. у справах № 200/8310/18 та № 591/6891/18, від 10 листопада 2021р. у справі № 346/5428/17, від 13 липня 2022р. у справі № 757/24363/20, від 25 січня 2023р. у справі № 753/22826/19, від 18 жовтня 2023р. у справі № 705/4489/20, від 25 жовтня 2023р. у справі № 291/383/19 сформульовано та підтверджено висновки, згідно з якими не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення. Відповідні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022р. у справі № 461/9982/19, від 15 березня 2023р. у справі № 591/7146/20, від 13 вересня 2023р. у справі № 501/85/22, від 04 жовтня 2023р. у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023р. у справі № 127/1407/22, згідно з якими помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди як «стягнення шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку» або «стягнення коштів через Казначейство». Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. З урахуванням принципу диспозитивності суд позбавлений можливості проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018р. в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018р. у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежних відповідачів належними, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, за обставин не надання позивачем належних та допустимих доказів наявності протиправності діяння/бездіяльності, у формі прийняття/неприйняття рішення відповідачем, третьої особою, наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed