Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення авансу. Позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] вона вийшла заміж та у неї з чоловіком виникла необхідність придбати будинок в селищі Чорнобай. На сайті «ОЛХ» вони знайшли оголошення про продаж будинку та продавцем даного будинку був відповідач [PERSON] . Вони домовилися про зустріч та на початку липня 2022 року ними був оглянутий будинок, також між сторонами було досягнуто згоди про продаж даного будинку з виплатою коштів частинами протягом трьох років. З середини липня вони почали проживати у даному будинку. 15 липня 2022 року в рахунок оплати будинку відповідачу було передано 1000 доларів США, також в подальшому вона перераховувала на рахунки, які надавав відповідач 10000 гривень, 1000 гривень, 10050 гривень та передала особисто ще 200 доларів США. З червня по вересень 2022 року відповідач [PERSON] пообіцяв підготувати необхідні документи для переоформлення будинку, але не зробив цього. 09 жовтня 2022 року відповідач повідомив, що не може продати їй будинок з виплатою, у зв`язку з чим їхню угоду було розірвано. Отримані кошти відповідач не повернув. 12 жовтня 2022 року вона звернулася до поліції з заявою про вчинення відповідачем [PERSON] кримінального правопорушення, що виразилося в заволодінні грошовими коштами, шляхом обману. В добровільному порядку відповідач не бажає повертати аванс, а тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом і просить, посилаючись на вказані обставини, стягнути з відповідача аванс у розмірі 64595,64 гривень. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2023 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву. Ухвалами Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 січня 2024 року та 11 березня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення відеоконференції. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2024 року визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] просили задовольнити позов на підставах викладених у позовній заяві. Позивач пояснила, що вона вийшла заміж, вони з чоловіком чекали дитину та у них виникла необхідність придбати будинок. На сайті «ОЛХ» вони знайшли оголошення про продаж будинку та продавцем даного будинку був відповідач [PERSON] , з яким її чоловік був особисто знайомим. Вони домовилися про продаж будинку у розстрочку на 3 роки, переїхали туди мешкати, передали відповідачу кошти за цей будинок у розмірі 1200 доларів США та 21050 гривень. Потім відповідач почав ухилятися від оформлення будинку та повідомив їм, що не буде продавати будинок у розстрочку. Обіцяв повернути кошти, але не повернув. Представник позивача [PERSON] просила задовольнити позов, зазначила, що між сторонами виникли правовідносини щодо забезпечення виконання зобов`язання. Оскільки між сторонами договір купівлі-продажу не було укладено, то сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, який підлягає поверненню. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач пояснив, що він отримав у спадок будинок та вирішив його продати. Йому зателефонував [PERSON] з приводу купівлі даного будинку та вони з ним домовилися про продаж будинку за 15000 доларів у розстрочку. Він дозволив проживати у цьому будинку, але покупці виявилися недобросовісні, виїхали без попередження з будинку, позабирали його речі та з приводу цього він звертався до поліції. Вони один раз перерахували йому кошти у сумі 10050 гривень, інших коштів він не отримував. Додатком «Messenger» він не користується, раніше він був зареєстрований у мережі «Facebook», але тривалий час нею не користується та переписку з позивачкою та її чоловіком у додатку «Messenger»заперечує. Також зазначив, що пояснення дільничному надавав з приводу викрадення у нього майна, у поясненнях, які містяться у матеріалах справи стоїть його підпис, але він не пам`ятає, щоб надавав такі пояснення дільничному. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, зазначила, що відповідач дійсно мав намір продати будинок та між ним та чоловіком позивача, який не є стороною по справі, була домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу у майбутньому, без визначення конкретної дати. Відповідач надав дозвіл на поживання у цьому будинку, але покупці виявилися недобросовісними, виїхали з будинку, вивезли майно та залишили борги за комунальні послуги. Відповідач отримав від позивача 10050 гривень, але це були кошти за користування будинком, тобто в даному випадку існували правовідносини сервітуту. Докази, на які посилається сторона позивача, не можуть бути прийняті судом, оскільки платіжні доручення від 23 та 31 липня 2022 року, не містять даних про отримувача коштів, а реквізити рахунків відрізняються, а тому отримувачем цих коштів не є відповідач. Роздруківка електронного листування в соціальній мережі також не може вважатися належним доказом, оскільки у ній може зареєструватися будь-хто та однозначно ідентифікувати особу, яка вела цю переписку неможливо. Диск відеоогляду акаунта в додатку «Messenger» не містить електронного цифрового підпису та поданий з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, а письмові пояснення відповідача надані в межах кримінального провадження подані з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України. В письмових поясненнях представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що відповідач дійсно мав намір продати будинок, який успадкував після смерті батька, між ним та чоловіком позивача, який не є стороною по справі, була домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу у майбутньому. Відповідач надав дозвіл на проживання позивачки та її чоловіка у даному будинку. В подальшому покупці виявилися недобросовісними, виїхали з будинку, вивезли майно та залишили борги за комунальні послуги. Відповідач дійсно отримав від позивача 10050 гривень 05 вересня 2022 року, але це були кошти за користування будинком, тобто в даному випадку існували правовідносини сервітуту. Отримання будь-яких інших коштів він заперечує. Докази подані позивачем, а саме платіжні доручення від 23 та 31 липня 2022 року, не містять даних про отримувача коштів, а реквізити рахунків відрізняються, а тому отримувачем цих коштів не є відповідач. Роздруківка електронного листування в соціальній мережі також не може вважатися належним доказом, оскільки у ній може зареєструватися будь-хто під будь-яким іменем. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він з дружиною вирішили придбати будинок та у мережі «Facebook» знайшли оголошення про продаж. Він був особисто знайомий з [PERSON] , зателефонував йому та у липні 2022 року вони зустрілися. Вони з дружиною оглянули будинок, домовилися з відповідачем про купівлю даного будинку у розстрочку на 3 роки. Після сплати відповідачу авансу у сумі 1000 доларів вони з дружиною почали там проживати. Оскільки він є військовим та на той час перебував на Донеччині, а тому він переводив кошти дружині, після чого вона перераховувала їх [PERSON] . Перший внесок у сумі 1000 доларів передавав він, а інші кошти дружина. Потім [PERSON] почав ухилятися від оформлення даного будинку, обіцяв написати розписки про отримання коштів, але не написав та з його слів вони дізналися, що він не є власником будинку. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. Позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] з метою придбання нерухомого майна в селищі Чорнобай, Золотоніського району Черкаської області, вирішили придбати будинок, який розташований по [ADDRESS] . Даний будинок належав батькові відповідача та входив до складу спадщини після його смерті. У липні 2022 року чоловік позивачки [PERSON] та відповідач [PERSON] домовились про намір укласти, після оформлення відповідачем спадщини, договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] з виплатою коштів у розстрочку. Договір купівлі-продажу будинку між сторонами не укладався і в даний час не укладений. В рахунок оплати коштів за будинок відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] перший внесок у розмірі 1000 доларів США. Також, в рахунок оплати коштів за будинок позивачка [PERSON] перерахувала 05 вересня 2022 року на рахунок відповідача [PERSON] 10050 гривень, що підтверджується копією платіжного доручення від 05 вересня 2022 року (а.с. 13) і не оспорюється відповідачем. В період часу з липня 2022 року по жовтень 2022 року позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] проживали у вказаному вище будинку по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що в рахунок оплати коштів за будинок відповідач [PERSON] отримав від позивачки [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 гривень та 1000 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень від 23 та 31 липня 2022 року, де вказаний картковий рахунок отримувача № [NUMBER] (а.с. 11-12) та письмовими поясненнями відповідача [PERSON] де він підтверджує існування у нього карткового рахунку № [NUMBER] та отримання даних коштів (а.с.199-200). 12 жовтня 2022 року позивачка звернулася до Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області із заявою про вчинення відповідачем [PERSON] кримінального правопорушення (а.с.14). В позовній заяві позивачка [PERSON] зазначає, що в середині вересня 2022 року передала особисто відповідачу [PERSON] 200 доларів США. Факт домовленості про продаж будинку та отримання відповідачем грошових коштів в рахунок оплати за цей будинок також підтверджується даними переписки у додатку «Messenger» між сторонами, а також між свідком [PERSON] та відповідачем (а.с.15-20, 98, 100-101, 104). Спілкування між [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] у додатку «Messenger» підтверджується також письмовими поясненнями відповідача [PERSON] (а.с.199-200). Встановлені судом обставини підтверджуються поясненнями позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , поясненнями свідка [PERSON] , копіями платіжних доручень від 23, 31 липня та 05 вересня 2022 року (а.с. 11-13), даними переписки у додатку «Messenger» між сторонами, а також між свідком [PERSON] та відповідачем (а.с.15-20, 98, 100-101, 104), письмовими поясненнями відповідача [PERSON] , наданими 13 жовтня 2022 року дізнавачу СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області Руденку Б. В. (а.с.199-200), які є належними, допустимими та узгоджуються між собою. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (частина перша статті 218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, зі змісту письмових пояснень [PERSON] (а.с.199-200) та переписки у додатку «Messenger» вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, а тому сторонами цієї домовленості були саме [PERSON] та [PERSON] , що підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] , а не позивачка та відповідач, як про це зазначено у позовній заяві. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З аналізу зазначеної норми матеріального права випливає, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору. Отже, гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно до норми частини першої статті 570 ЦК України. Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом. Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком; винне ухилення одної зі сторін від виконання укладеного з дотриманням встановленої законом форми договору, який забезпечений завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з вищенаведених критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми або рухоме майно у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, у якій зазначено наступне: «внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню». Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року справа № 296/10217/15. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, ні договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, укладено не було, тому передані грошові кошти свідком [PERSON] та позивачкою [PERSON] відповідачу суд розцінює саме в якості авансу за продаж житлового будинку. Суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] про те, що подані позивачем докази, зокрема платіжні доручення, листування у додатку «Messenger», письмові пояснення відповідача надані дізнавачу, є неналежними та недопустимими з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) у розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Але якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Таким чином суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Позивачка надала суду копії платіжних доручень де зазначений картковий рахунок отримувача № [NUMBER] (а.с. 11-12), у письмових поясненнях, наданих дізнавачу, відповідач [PERSON] підтверджує існування у нього карткового рахунку № [NUMBER] та отримання коштів (а.с.199-200). Також позивачем надані роздруківки електронного листування між нею, її чоловіком та відповідачем, у письмових поясненнях, наданих дізнавачу, відповідач [PERSON] підтверджує спілкування з позивачкою та її чоловіком у додатку «Messenger» (а.с.199-200). Таким чином, зазначені обставини свідчать про взаємний зв`язок цих доказів, вони містять інформацію щодо предмета доказування, а тому суд має правові підстави для того, щоб оцінювати ці докази нарівні з іншими доказами у справі. Разом з цим, у цій справі позивачка звернулася до суду з позовом, фактично поданим на захист інтересів її чоловіка, адже, за обставинами справи сторонами усної домовленості фактично були чоловік позивачки - [PERSON] та відповідач по справі - [PERSON] , а кошти передані [PERSON] та [PERSON] відповідачу є авансовим платежем за цим договором, тобто в даному випадку мало місце вплив насамперед на інтереси [PERSON] , як сторони договору, а потім на похідні від цього інтереси самої позивачки, спричинені негативними наслідками для сім`ї від неукладення договору купівлі-продажу будинку. В даному випадку правовідносини виникли не між сторонами, як зазначає позивач, а між свідком [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Отже, позивачка не довела існування договірних відносин саме між нею та відповідачем, а також порушення її права чи безпосереднього законного інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed