Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

19.02.2024 року законний представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просила суд: заборонити [PERSON] вчиняти дії щодо квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме примусово виселяти позивача - [PERSON] , [PERSON] , всиляти до квартир інших (сторонніх) осіб, відчужувати у будь-якій спосіб квартиру. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.04.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити, справу розглядати без її особистої участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним та своєчасно, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Даний факт сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач [PERSON] є онуком відповідачки та був зареєстрований з народження за адресою: [ADDRESS] . У 2023 році позивач дізнався, що відповідачка зняла його з реєстрації. Позивач стверджує, що на дату подачі позову відповідач висуває [PERSON] та його матері вимогу звільнити квартиру шляхом виселення. Позивач із такими вимогами не згідний, а тому звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив: заборонити [PERSON] вчиняти дії щодо квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме примусово виселяти позивача - [PERSON] , та його матір законного предстаника [PERSON] , та просив заборонити [PERSON] всиляти до квартир інших (сторонніх) осіб, відчужувати у будь-якій спосіб квартиру. Отже,\~дослідивши матеріали\~справи,\~суд встановив,\~що законний\~представник позивача\~звернувся до\~суду за\~своєю суттю\~з прогібіторним\~позовом. Суд роз`яснює, що прогібіторний позов є вимогою власника або особи, яка володіє майном на іншому речовому праві, яка має підстави передбачати можливість порушення свого права власності (іншого речового права) іншою особою, про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити право власності чи інше речове право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При пред`явленні позову суд не може встановити, чи є позивач або відповідач належними сторонами, оскільки при пред`явленні позову вони є передбачуваними суб`єктами спірних матеріальних правовідносин і питання про їхню належність до справи вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з ураху\-ванням поданих доказів у справі. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Належними сторонами\~в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу. Суд роз`яснює, що сторону примушує шукати захисту в суді спірність та невизначеність матеріальних правовідносин. Але спір може мати місце при відсутності таких відносин у дійсності, тому правосуб`єктність сторін можуть мати особи, які лише вважають, що між ними існують матеріально-правові відносини. Становище сторін у процесі тісно пов`язане з правопорушенням. Але може бути і без нього, внаслідок помилки про наявність між ними спірних правовідносин. Крім того, особа може вимагати від суду усунення умов, які створюють реальну загрозу порушення. Таким чином, сторони мають у переданій на розгляд судові справі особистий юридичний інтерес, який буде протилежним за матеріальним і процесуальним характером. Матеріально-правовий визначається спірними цивільними, трудовими, іншими матеріальними правовідносинами сторін. Процесуально-правовий наслідками розв`язання матеріально-правового спору, одержання певного за змістом рішення суду. Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.\~Неналежний позивач\~- це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому в суді позову, а\~неналежним відповідачем\~та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Якщо судом буде встановлено, що позов пред`явлено неналежним позивачем, тобто тією особою, яка не має права вимоги, то суд не може на цій підставі відмовити позивачеві у відкритті провадження у справі чи закрити провад\-ження, оскільки такі підстави у цих нормах не передбачено. Суд, також, із власної ініціативи не може замінювати неналежного позивача, оскільки порушуватиметься такий принцип цивільного процесу, як диспозитивність. Суд має розглянути вимогу неналежного позивача по суті та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки неналежний позивач не має права вимоги. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння. користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, суд роз`яснює сторонам, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки він не є носієм суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Позивач просить суд заборонити відповідачу\~(власнику) вільно розпоряджатися своїм майном (вселяти, виселяти, продавати майно і т.д.), хоча позивач не має по відношенню до майна ніяких чітко визначених конкретних майновох вимог, що можуть бути реалізовані. Судом встановлено, що позивач та його законний представник проживають у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї відповідача та стверджують, що відповідачка бажає їх виселити із займаної квартири, проте суд дослідивши матеріали справи не знайшов підтвердження цьому. Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а\~підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.\~При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Враховуючи, що позивачем, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він покликається як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також, судом встановлено, що у законного представника позивача - [PERSON] у власності наявне інше нерухоме майна. [PERSON] має можливість забезпечити житлом позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови задоволенні позову на позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 16, 29, 310, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 267, 280, 282, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

Outcome: dismissed