Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06.03.2024 року цивільну справу № 477/58/24 було передано за підсудністю на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2024 року цивільну справу № 477/58/24 розподілено на суддю Чаричанського П.О. Ухвалою від 19.04.2024 року справу було прийнято до провадження та відкрито провадження у справі. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що 07.06.1997 року він з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований в Михайло-Ларинській сільській раді Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис №5. Мають спільних дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина: [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини припинені та спільне господарство не ведеться з грудня 2021 року. В судове засідання позивач не з`явився. В позовній заяві просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик на зареєстроване місце проживання, а також оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України (на сайті суду). Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутність не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за №5. Згідно ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Виходячи з викладеного, суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами розпався, подружні стосунки носять формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам подружжя, та враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно з ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Виходячи з вимог зазначеної статті та з врахуванням того, що позивач не просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь сплачений ним судовий збір, то суд не стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір при поданні позовної заяви.

Outcome: approved