Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивачка просила суд визнати жилий будинок з верандою та надвірними будівлями (гараж, підвал, хлів) та земельні ділянки: кадастровий номер 6810500000:02:003:1118, площею 0,0993 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6810500000:02:003:1119, площею 0,0541 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , автомобіль ZAZ TF699R, 2007 р.в., державний номер [NUMBER] , спільною власністю подружжя; визнати за позивачкою право власності на частку вказаних будинку, земельних ділянок та автомобіля; визнати за [PERSON] право власності на вказаний автомобіль в цілому, припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, стягнути з [PERSON] половину вартості вказаного автомобіля у сумі 46 500 грн. Ухвалою суду від 11.09.2023 прийнято відмову [PERSON] від позову до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на частку автомобіля ZAZ TF699R, 2007 р.в., державний номер [NUMBER] , визнання за [PERSON] права власності на вказаний автомобіль в цілому, припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, стягнення з [PERSON] половини вартості вказаного автомобіля у сумі 46 500 грн. Провадження у даній цивільній справі в цій частині закрито у зв`язку з відмовою позивачки від позову. Ухвалою суду від 26.09.2023 прийнято відмову [PERSON] від позову до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог про визнання за подружжям [PERSON] права спільної сумісної власності на автомобіль ZAZ TF699R, 2007 р.в., державний номер [NUMBER] . Провадження у цивільній справі в цій частині закрито у зв`язку з відмовою позивачки від позову. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що з 17.10.1998 по 30.08.2022 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу разом з донькою [PERSON] , 2010 р.н., проживає окремо. За час спільного проживання у шлюбі було, крім іншого, придбано будинок для спільного проживання з дітьми та дві земельні ділянки для будівництва і обслуговування будинку та для ведення господарства. Після розірвання шлюбу все майно залишилося у користуванні колишнього чоловіка. Оскільки вказане майно було придбане під час шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними. Відповідач відмовляється добровільно поділити спільно нажите майно, тому позивачка вимушена звертатися з даним позовом до суду. У відзиві на позов представник відповідача адвокат Романова Н.І. заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки житловий будинок та земельні ділянки дійсно були придбані відповідачем під час шлюбу, але за його особисті кошти, виручені від продажу належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . Тому вказане майно є особистою приватною власністю [PERSON] та поділу не підлягає. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що квартира [ADDRESS] була видана у користування відповідачу для користування сім*єю з 4 осіб, а в подальшому приватизована ним під час шлюбу, для чого вона та діти знімалися з реєстрації у квартирі, хоча фактично там проживали, при цьому приватизацією займалася позивачка. Рішення про продаж квартири та придбання будинку з земельними ділянками подружжя приймало спільно. [PERSON] звертає увагу на те, що вона під час шлюбу з [PERSON] народила та виховала 3 спільних дітей, тому об*єктивно не мала можливості постійно працювати, хоча деякий період і працювала офіційно та неофіційно, при цьому вона турбувалася про домашній затишок, разом з чоловіком робила ремонт та переобладнання (поліпшення умов проживання) у будинку. Представник позивача - адвокат Оліферук Ж.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, та, зокрема, вказала, що квартира [ADDRESS] була виділена у користування всієї сім*ї в період шлюбу сторін, в подальшому її за спільною згодою було продано та придбано будинок також для користування всієї сім*ї, який, на її переконання, є спільною сумісною власністю та підлягає розподілу в рівних частках. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала поданий відзив на позов, вказала, що, оскільки квартира була приватизована відповідачем, то вона була його особистою власністю. А тому і будинок з земельними ділянками, які було придбано в подальшому на кошти, виручені від продажу квартири, також є особистою власністю відповідача та не підлягають розподілу. Представник підтвердила, що у будинку робився ремонт, здійснені відповідні реконструкція, переобладнання та поліпшення будинковолодіння, зокрема, перебудовано (побудовано) гараж, добудовано мансарду, зроблено новий дах. Враховуючи самовільне переобладнання нерухомості, вважає, що позов не може бути задоволено також і з тих підстав, що об*єкту в натурі фактично немає, а тому неможливо буде зареєструвати право власності в майбутньому. Представник також вказала, що відповідач погоджується розділити будинок на всю сім*ю (подружжя та 3 дитини), тобто на 5-ох осіб, та, якби був заявлений такий позов, він би його визнав. Крім того, представник відповідача заперечувала проти стягнення витрат на правничу допомогу у випадку задоволення позову, оскільки такі витрати належним чином не підтверджені. Відповідач, будучи допитаним в судовому засіданні в якості відповідача та свідка, пояснив, що квартира [ADDRESS] у 2004 р. була йому виділена у користування для всієї сім*ї на 4 осіб в період шлюбу, а в подальшому ним приватизована та за спільною згодою подружжя продана, а на кошти, виручені від її продажу, було придбано будинок також для користування всієї сім*ї. Під час приватизації квартири його сім*я знімалася з реєстрацій в ній для того, щоб він міг приватизувати її особисто для себе. У період шлюбу працював та отримував дохід фактично тільки він один, позивачка небагато працювала, мала мінливий та невеликий дохід. Домоволодіння під час шлюбу добудовувалося, зокрема, побудовано гараж, переобладнано нову кімнату, покладено новий дах. Вказані переобладнання він оцінює у 80 тис грн. Інші переобладнання коштували 3 тис доларів США, проте вони були зроблені у період, коли сторони вже проживали окремо. Пропонував раніше та зараз пропонує розділити будинок на всю родину в рівних частках по 1/5 частці кожному, зокрема, при його продажу, що, на його переконання, буде справедливо. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є донькою сторін, знає, що у 2014 р. батьки почали займатися приватизацією квартири [ADDRESS] , яка була у державній власності, та в якій вони проживали. Для цього діти та матір знялися з реєстрації у квартирі, хоча фактично там і проживали. В подальшому квартиру за згодою усієї сім*ї було продано у 2016 р. та за кошти від її продажу батьки придбали будинок в [ADDRESS] . В будинку батьки спільно робили ремонт та переобладнання. Батько пропонував, щоб будинок було розділено на усю сім*ю, кожному по 1/5 частці, що свідок вважає справедливим. Заслухавши сторони та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Так, за вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 17.10.1998 по 30.08.2022 сторони перебували у шлюбі, який рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30.08.2022 було розірвано (а.с.5-6). У шлюбі у подружжя [PERSON] народилося троє дітей, що визнається сторонами. У період шлюбу [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS] та отримав відповідне свідоцтво про право власності на житло від 28.08.2014 (а.с.33-35). В подальшому вказану квартиру було продано, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.09.2016 (а.с.42). Також під час шлюбу відповідач відповідно до договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 20.10.2016 придбав жилий будинок з верандою та надвірними будівлями (гараж, підвал, хлів) та земельні ділянки: кадастровий номер 6810500000:02:003:1118, площею 0,0993 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6810500000:02:003:1119, площею 0,0541 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-15). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини 1 статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Як зазначається у ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. \~У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. \~У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до\~ч.ч.1,\~2\~ст.62\~СК України,\~якщо майно\~дружини,\~чоловіка за\~час шлюбу\~істотно збільшилося\~у своїй\~вартості внаслідок\~спільних трудових\~чи грошових\~затрат або\~затрат другого\~з подружжя,\~воно у\~разі спору\~може бути\~визнане за\~рішенням суду\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Так, як вказано вище, судом встановлено, що у період шлюбу [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] внаслідок її приватизації та отримав відповідне свідоцтво про право власності на житло від 28.08.2014. Не дивлячись на те, що сторона позивача намагалася довести, що приватизація квартири лише на чоловіка була здійснена за домовленістю сторін, зокрема, діти та дружина навмисно знялися з реєстрації в квартирі, хоча фактично продовжували там проживати, позивачка особисто займалася приватизацією квартири, і тому таке житло має вважатися спільно нажитим, належних та допустимих доказів на підтвердження спільного набуття не представлено, факт приватизації не оскаржено, а тому суд вважає, що таку квартиру відповідач набув особисто. Сторони погодилися, що фактична вартість продажу вказаної квартири склала 30 тис доларів США, у той час як жилий будинок з верандою та надвірними будівлями (гараж, підвал, хлів) та земельні ділянки: кадастровий номер 6810500000:02:003:1118, площею 0,0993 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6810500000:02:003:1119, площею 0,0541 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , були придбані за 29,5 тис. дол. США. У той же час будинок під час шлюбу було значно поліпшено, зокрема, зроблено ремонт, добудовано мансарду, гараж тощо. Як вказує відповідач, під час шлюбу на це було витрачено 80 тис. грн., а після фактичного розірвання шлюбних відносин, але до офіційного розірвання шлюбу ще 3 тис дол.США. Враховуючи вищевикладене, позивачка, яка народила та виховала у шлюбі 3 спільних дітей, тому, знаходячись у декретній відпустці, не мала можливості працювати та отримувати власний дохід, при цьому турбувалася про домашній побут, спільно з відповідачем робила ремонт у сімейному домі, що відповідачем не заперечується, має право на частку у нерухомому майні, яке було придбано під час шлюбу. Така частка, з урахуванням встановлених обставин, має складати 1/5 частку від домоволодіння, на що неодноразово під час судового розгляду вказувала і сторона відповідача. Посилання представника відповідача про неможливість розподілу будинку та визнання на нього права власності у зв*язку з самовільним переобладнанням суд відхиляє, оскільки жодним офіційним документом це не підтверджено, декларації про реконструкцію (будівництво) не надано, у витязі вказано про житловий будинок з верандою та надвірними будівлями (гараж, підвал, хлів), та і у разі виникнення будь-яких труднощів, таке питання може бути вирішено в адміністративному або судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Тому правильним є висновок про те, що за змістом наведених норм права та враховуючи, що за позивачкою визнається право власності на 1/5 частину житлового будинку з верандою та надвірними будівлями (гараж, підвал, хлів) за адресою: [ADDRESS] , тому до неї переходить і право власності на 1/5 частину земельної ділянки кадастровий номер 6810500000:02:003:1118 площею 0,0993 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (у розмірах, пропорційних до частки у будинку). В іншій частині позову слід відмовити. Разом з тим, пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц слідує, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна». Враховуючи, що у цій справі метою заявлених [PERSON] позовних вимог є поділ спільно нажитого майна, визнання спірного майна об`єктами спільного сумісного майна є неефективним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України\~«Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі\~закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України). Суд вважає, що сторона позивач надала належні підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, а тому такі витрати як і судовий збір підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial