Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

29.03.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів, треті особи: Відділ "Служба у справах дітей" Миргородської міської ради, [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що 10 серпня 2013 року він уклав шлюб з [PERSON] (надалі - Відповідач), який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Миргород реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, про що зроблений актовий запис №218. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Оскільки сімейні відносини між ним та Відповідачем не склалися, 28.11.2017 року згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.11.2017 року по справі №541/2363/17 шлюб між ним та Відповідачем було розірвано. На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.11.2017 року по справі №541/2362/17 з нього на користь відповідача стягнуто щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з всіх видів його заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 26.10.2017 року до досягнення дитиною повноліття, однак, не менше ніж мінімальний розмір встановлений чинним законодавством України на момент проведення стягнення. Він належним чином сплачує аліменти на користь відповідача на утримання їхньої спільної доньки, оскільки дбає про належне матеріальне забезпечення дитини. До того ж, згідно довідки про сплату аліментів №16794 від 01.03.2024 р. виданої Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління , заборгованість зі сплати аліментів відсутня. З жовтня 2017 року відповідач із дочкою проживали в м. Миргороді (орендувала житло), а їх спільна дочка відвідувала дитячий садок в м. Миргороді. В подальшому відповідач з дочкою стала проживати у своєї матері в с. Комишня Миргородського району. Відповідач разом із своєю матір`ю почали чинити перешкоди у спілкуванні ним з їх спільною донькою, він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав щодо усунення перешкод у спілкуванні та участі у вихованні дитини. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.04.2021 року по справі №541/1480/20 йому було встановлено спосіб участі у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] до досягнення нею 14 років. Влітку 2021 року при спілкуванні з донькою по телефону, вона розповіла йому, що її мати (відповідач) довгий час не з`являється дома і, скоріш за все, виїхала за кордон, покинувши доньку на свою матір, [PERSON] . Поведінка бабусі [PERSON] до їх спільної доньки [PERSON] характеризується грубістю, тому він був змушений забрати доньку від бабусі. З 28.04.2022 року він із донькою [PERSON] проживають разом в квартирі з його батьками в м. Миргороді. Донька навчається в Опорному закладі освіти «Миргородський ліцей ім. І.А.Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області». Просив визначити місце проживання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , разом з ним - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; припинити з 28 квітня 2022 року стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.112017 року по справі №541/2362/17. Ухвалою судді від 03 квітня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [INFO] . Ухвалою суду від 13 травня 2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 24.05.2024 року позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що після розірвання шлюбу, відповідач подала на аліменти, які він сплачував. Приблизно в 2019 році відповідач поїхала за кордон на заробітки, дитину залишила на свою матір і з того часу почалися проблеми з відвідуванням дитини. Коли він приїжджав до дитини в смт.Комишня, мати позивача знаходила причини, щоб він не міг її побачити. В 2021 році він був змушений подати до суду позов про визначення місця і часу спілкування з дитиною. В 2021 році відповідач знову виїхала за кордон, дитина пішла в 1-й клас. 26 квітня 2022 року він забрав дочку до себе на 2 дні, дитина по поведінці вже була пригніченою. 27.04.2022 привіз дитину назад в смт.Комишню, попередньо придбавши їй телефон, щоб мати можливість частіше спілкуватися. Ввечері зателефонував на вайбер і побачив, що дитина сидить в літній кухні, бабуся кричить, вириває телефон і дзвінок обривається, коли додзвонився то дитина, вона вже була в сльозах та істериці. Зранку поїхав до дитини, за допомогою працівників поліції, забрав дитини до себе і з 28.04.2022 року вона живе з ним. З відповідачем домовилися що поки вона не повернеться із-за кордону, дитина буде проживати з ним, сплачені аліменти відповідачка повертала йому. Відповідач з дитиною не спілкується, один раз колись дзвонила. Додатково повідомив, що дитина мала пригнічений стан, їй важко було спілкуватися в школі, дуже відставала у навчанні. Він її перевів в нову школу, найняв репетиторів, зараз дівчинка адаптувалася. В наступне судове засідання позивач та його представник, адвокат Гришко І.Ю. надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити (а.с. 100). Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, в судові засідання 24.05.2024 та 11.06.2024 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала, в зв`язку з чим на підставі ч. 3, 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи (а.с. 34, 47, 55). Представники третіх осіб: відділу «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради, [INFO] , належним чином повідомлені про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися. Представник виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, як органу опіки та піклування, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, при розгляді справи покладався на розсуд суду, враховуючи інтереси дитини (а.с. 101). В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [NUMBER] (а.с. 19), яка проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні (а.с. 27, 28, 29). Сторони припинили шлюбні відносини і проживають окремо. Спеціалістами відділу Служби у справах дітей Миргородської міської ради був складений Акт обстеження умов проживання від 22 лютого 2024 року, з якому вказано, що позивач проживає з родиною за адресою: [ADDRESS] . Квартира з усіма необхідними зручностями. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] (дідусь пенсіонер), [PERSON] , [INFO] (бабуся пенсіонерка), [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зі слів родичів, останні три роки мати дитини перебуває за кордоном, участі у вихованні дитини не бере. Батьком створені всі необхідні умови для життя та повноцінного розвитку дівчинки. Обладнано місце для зайняття спортом, навчання, відпочинку та ігор. Оселя має охайний вигляд, кімнати світлі та просторі (а.с. 27). Позивач опікується донькою, ним створено всі належні умови для виховання та розвитку дитини, має постійну роботу, матеріально забезпечений, позитивно характеризується за місцем проживання та місцем праці (а.с. 28, 35, 36, 37, 38). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області рекомендовано визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за місцем його проживання (а. с. 55). Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи те, що [PERSON] займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дитини з батьком буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. За таких підстав позов [PERSON] до [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.11.2017 року по справі №541/2362/17 з позивача на користь відповідача стягнуто щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з всіх видів його заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 26.10.2017 року до досягнення дитиною повноліття, однак, не менше ніж мінімальний розмір встановлений чинним законодавством України на момент проведення стягнення (а.с. 22). Позивач належним чином сплачує аліменти на користь відповідача на утримання їхньої спільної доньки. Згідно довідки про сплату аліментів №16794 від 01.03.2024 р. виданої Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління , заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с. 39). В судовому засіданні встановлено, що донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на його утриманні. Мати дитини - відповідач [PERSON] останні три роки перебуває за кордоном, участі у вихованні дитини не бере. Даний факт також в судовому засіданні підтвердили свідки. Так, свідок [PERSON] яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що [INFO] у дитини був день народження і її привезли до них відсвяткувати. 26.02.2022 року син відвіз її в смт.Комишня до бабусі. Ввечері дитина зателефонувала і повідомила, що бабуся її б`є, тоді син поїхав і забрав її. Повідомила, що дівчинка була зляканою, зараз закінчує 4-й клас. Там, де дитина проживала в смт.Комишня хату не топили, топили лише літню кухню, гуляла дитина на подвір`ї з собаками, на вулицю її не випускали, часто відключали її телефон. Невістку бачила коли дитині було 4,5 роки, за період, що дитина живе з ними, невістка ні разу не телефонувала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що останній раз відповідача він бачив восени 2017 року, коли вона забрала речі і переїхала до мами. Позивач і він возив дитину на 1-ше вересня в перший клас, тоді і побачив умови проживання - вбиральня перекошена, умови проживання страшні. Зараз [PERSON] живе з дідусем і бабусею, батько періодично з`являється, оскільки призваний в армію. Свідок [PERSON] суду повідомив, що знає позивача 23 роки. Про ситуацію з [PERSON] знає те, що остання проживала у сватів в смт.Комишня, де їй було не дуже добре, тому батько забрав її до себе. Він туди їздив побачити дитину, але до нього було негативне відношення. Відповідача знає, останній раз бачив коли [PERSON] пішла в перший клас. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті можливість скасування їх присудження. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що дитина- [PERSON] , [INFO] , не проживає з матір`ю [PERSON] , на користь якої були стягнуті аліменти з позивача- батька дитини, а проживає зі своїм батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено, малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком - позивачем по справі та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.11.2017 року по справі №541/2362/17. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають частковому задоволенню. Оскільки припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 29.03.2024 року, а не з 28 квітня 2022 року, як того просить позивач. Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є підставою для закінчення виконавчого провадження. Згідно із ч.2-3 ст.39 вищевказаного закону постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься вдень настання відповідних обставин або вдень, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. У випадку, передбаченому, зокрема пунктом 5частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Таким чином, зважаючи на прийняте рішення у справі, суд вважає необхідним відкликати виконавчий лист №541/2362/17, провадження №2/541/1177/2017 виданий Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 19 грудня 2017 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . Виходячи із принципу диспозитивності питання щодо стягнення судових витрат судом не вирішується.

Outcome: partial