Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

19 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, що він та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] від цього шлюбу народився син [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . 15 березня 2021 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу старший син залишився проживати з ним, а молодший з колишньою дружиною. Отже вважає, що доречним буде визначення місця проживання сина [PERSON] саме з ним, оскільки він займається вихованням сина, його забезпеченням. 26 лютого 2024 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15 год 00 хв 26 березня 2024 року. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів; запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов. 29 квітня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год 00 хв 20 травня 2024 року 29 квітня 2024 року Службою у справах дітей Дергачівської міської радидо суду надано заяву про розгляд справи без участі представника, додатком до якої надано висновок органу опіки та піклування Дергачівської міської ради№ 01-17/533 від 03.04.2024 щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явивcя, надав до суду заяву, у якій просить розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавала. На адресу місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку, разом з копіями відповідних документів, яка відповідно до довідки Укрпошти була не вручена працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням того, що відповідачка, будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не з`явилася у судове засідання, не подала відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази, суд дійшов такого висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з реєстру Дергачівської територіальної громади, номер витягу 2023/002947124 від 12.04.2023, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою також зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з реєстру Дергачівської територіальної громади, номер витягу 2023/002946749 від 12.04.2023. Згідно акту депутата Дергачівської міської ради Степаненко О.В. від 25 січня 2024 року, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , з моменту народження та на теперішній час проживають: батько - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження умов проживання від 02.02.2024 року, складеного начальником Служби у справах дітей ДМР та завідувачем сектору служби у справах дітей ДМР проведено обстеження умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] та вказано, що житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, що складається з 4 кімнат: приватний будинок з підведеним газо-, електропостачанням, функціонує водопостачання та водовідведення; кімнати облаштовані необхідними меблями та предметами повсякденного вжитку; у дитини окрема кімната облаштована всім необхідним для навчання та відпочинку; за цією ж адресою проживають та мають постійне місце реєстрації [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; зі слів хлопчика він майже не спілкується зі своєю матір`ю, проживає разом з батьком з 2021 року. Відповідно довідки КП «Спортивно-оздоровчий комплекс «ЗЕВС» Дергачівської міської ради Харківської області від 26.01.2024 року №6 [PERSON] дійсно працює на посаді інструктора з боксу за сумісництвом з 21.01.2022 року по теперішній час, та згідно довідки заробітна плата за останніх 8 місяців склала 77102 грн.58 коп. Згідно клопотання від 29.01.2024 року директора КП «Спортивно-оздоровчий комплекс «ЗЕВС» Дергачівської міської ради Харківської області від 29.01.2024 року вказано, що [PERSON] інструктор з боксу, який під час роботи зарекомендував себе як пунктуальний та сумлінний працівник, крім того, заняття відвідує зі своїм сином, який тренується разом з ним, приймає участь у змаганнях та має високі результати. З його спостережень, як директора закладу, справляє враження гідного батька. Згідно висновку органу опіки та піклування Дергачівської міської ради№ 01-17/533 від 03.04.2024 щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування Дергачівської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . [PERSON] звертаючись до суду із позовом про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним посилається на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не приймає участі у житті дитини, не піклується про її здоров`я та розвиток, про її фізичний та духовний стан. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності із вимогами ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з чч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Також, згідно матеріалів справи батько дитини позитивно характеризується за місцем роботи, психічних чи наркологічних захворювань не має. Крім того позивач має постійний стабільний дохід, та має можливість утримувати та матеріально забезпечувати доньку, її життя, навчання, дозвілля. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитиниобов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частиною п`ятою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Отже, враховуючи встановлені обставини, те, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме найкращим інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги знайшли своє підтвердження, не спростовані відповідачем, яка в судове засідання не з`явилася та не подала письмовий відзив на позов, а тому вони підлягають до задоволенню. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Ураховуючи викладене та

Outcome: approved