Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

10.04.2024 позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Денисовського М.Д., звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що він перебував у шлюбі із відповідачем [PERSON] , який на даний час розірвано рішенням суду. В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Натомість, відповідачка будучи здоровою та працездатною, жодної матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає. Вважає, що при сплаті відповідачкою аліментів у зазначеному вище розмірі, забезпечиться їхня рівність при несенні обов`язку утримання дитини. З цих підстав, просить суд позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Вказав, що на даний час позивач проходить службу в Збройних Силах України, а дитина проживає з батьками позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був неодноразово повідомлений, шляхом направлення рекомендованого повідомлення за адресою місця реєстрації. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки заперечень проти заочного розгляду справи позивач не висловлювала. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2015, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.01.2024 у справі №607/24790/23. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 13.05.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Позивач [PERSON] проживає та зареєстрований за адресом [ADDRESS] . За зазначеною адресою також зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується Витягом №356 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданим 13.03.2024 Центром надання адміністративних послуг Озерянської сільської ради. Натомість, як вбачається із довідки №56 виданої 02.04.2024 Озерянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно не зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Як вбачається із довідки №1 виданої 01.04.2024 Осташівською гімназією з дошкільним підрозділом ім. Мартина Барвінського Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в 1 класі Осташівської гімназії з дошкільним підрозділом ім.Мартина Барвінського Тернопільського району Тернопільської області. Положеннями статті 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, у них відсутні переконливі докази того, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні, що є обов`язковою умовою при стягненні та визначенні розміру аліментів. В обґрунтування своїх міркувань, Суд посилається на те, що при дослідженні доказів у справі, було встановлено, що позивач проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проте дитина [PERSON] проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] , що в свою чергу спростовує твердження позивача про те, що дитини проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні. Крім цього, суд зауважує, що представник позивача адвокат Денисовський М.Д. в судовому засіданні пояснив позивач на даний час проходить військову службу в ЗСУ. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, аналізуючи матеріали справи з наявними ній доказами, Суд приходить до переконання, що позивачем належними доказами не доведено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із ним, що в свою чергу позбавляє його можливості звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, а тому Суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed