Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

10 квітня 2024 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Коннову Ніну Іванівну звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просив суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належною йому квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Через сімейні обставини позивач деякий час проживав у суді в брата, а коли повернувся до належної йому квартири, то дізнався, що власником є інша особа. За зверненням позивача органами поліції було розпочато кримінальне провадження № 12020110030002663 від 01 липня 2020 року. В ході досудового розслідування позивачу стало відомо про те, що 12 лютого 2020 року було оформлено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав квартиру [PERSON] . Позивач звернувся з позовом до суду про витребування квартири з чужого го незаконного володіння, проте рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 року в задоволенні його позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 січня 2024 року, скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2022 року, задоволено позовні вимоги та витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на судове рішення, позивач не може зайти до своєї квартири, зареєструвати за собою право власності на неї та розпорядитися квартирою, так як [PERSON] чинить перешкоди в цьому та не впускає до квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М. 11 квітня 2024 року судом отримано відомості з Державної міграційної служби України, згідно з якими відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено підготовче засідання на 08 травня 2024 року. Через неявку відповідача в підготовче засідання, призначене на 08 травня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначене на 06 червня 2024 року.. Протокольною ухвалою від 06 червня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд у справі на 06 червня 2024 року. В судовому засіданні 06 червня 2024 року представник позивача адвокат Коннова Н.І. підтримала позовні вимоги та просила суд їх задоволити їх підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що він придбав вказану квартиру у Зайцева на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу. 20 липня 2022 року він подарував спірну квартиру. 13 вересня 2022 року ЦНАП зняв його з реєстрації за адресою спірної квартири. На даний час спірна квартира не належить йому на праві приватної власності, в цій квартирі він не проживає, а проживає в житловому будинку за адресою своєї реєстрації зі своєю сім`єю. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого 14 травня 1998 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області, квартира [ADDRESS] на праві особистої власності належить [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2023 року у справі № 357/2478/21, залишеною без змін постановою верховного Суду від 08 січня 2024 року, скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду 08 червня 2022 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , належну йому на підставі свідоцтва про право власності на ню № 23116 від 14 травня 1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810). Білоцерківським відділом поліції ГУНП в Київській області 01 липня 2020 року зареєстровано кримінальне провадженням № 120201130002663 на підставі заяви [PERSON] за ч.1 ст.190 КК України про заволодіння невідомою особою належною йому квартирою за адресою: [ADDRESS] . 21 березня 2024 року керівник Білоцерківського районного управління поліції повідомив позивача про доцільність звернення до суду в порядку ЦПК України. Позивач звертався з претензією до відповідача про виселення зі спірної квартири. Відповідачем 06 червня 2024 року надано до суду договір дарування від 20 липня 2022 року, згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] 20 липня 2022 року квартири за вказаною адресою. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Приймаючи до уваги те, що відповідно до пояснень відповідача у справі [PERSON] останній шляхом укладення договору дарування відчужив спірну квартиру, не зареєстрований та не проживає у ній, так як проживає у житловому будинку за місцем своєї реєстрації, суд вважає, що виселення останнього зі спірної квартири не призведе до порушенням конституційного права останнього на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України та не буде втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Подібна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19. Разом з цим, суд, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. \~ Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18 сформульовано висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даній справі, позивач звернувся з позовом до [PERSON] про виселення із квартири [ADDRESS] . Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] шляхом укладення 20 липня 2022 року договору дарування з [PERSON] , відчужив останньому спірну квартиру і не проживає у ній з моменту відчуження, так як зі слів останнього, проживає з сім`єю у житловому будинку за місцем своєї реєстрації\~ ( [ADDRESS] ). Тому, задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] зі спірної квартири не призведе до відновлення порушених прав позивача на розпорядження спірною квартирою, так як остання не належить [PERSON] на праві приватної власності, тому є неефективним способом захисту. Крім цього, відповідач [PERSON] , на відміну від нового власника спірної квартири,\~ який не був залучений стороною позивача до участі у справі в якості відповідача, є неналежним відповідачем, так, як не проживає у спірній квартирі, не зареєстрований у ній, та не є її власником. За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Судові витрати у справі, за сплату позивачем судового збору при поданні позовної зави до суду, відповідно до частини першої статі 141 ЦПК України, судом покладаються на На підставі викладеного,

Outcome: dismissed