Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

[PERSON] за участю заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що заявник [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, на початок введення воєнного стану в Україні постійне місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23.12.2022 р. № 1668/39004 (зі змінами та доповненнями) з 05.03.2022 року вся територія Маріупольського району, зокрема місто Маріуполь, за винятком с. Заїченко, с. Пікузи є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Заявник [PERSON] внаслідок окупації була вимушена покинути постійне місце проживання та виїхала за межі України, на даний час проживає в м. Рим, Республіка Італія, що підтверджується посвідчувальним документом виданим в країні перебування (CARTA D'IDENTITA №AZ 1583205). Проте її мати [PERSON] , яка також проживала у місті Маріуполь, не змогла покинути місце постійного проживання та залишилася на тимчасово окупованій території України. В травні 2024 року заявник [PERSON] дізналася про смерть її матері [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано ДНР про те що [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Маріуполь, Донецької області, померла [INFO] у віці 66 років. [PERSON] , яка проживала за адресою [ADDRESS] , залишила заповіт [PERSON] на все належне їй майно, що було посвідчено 02.04.2015 року державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Міністерства юстиції України, зареєстровано в реєстрі за номером №1-154. Реєстрація факту смерті органами РАЦС є неможливою в силу вимог законодавства України. Враховуючи те, що територія міста Маріуполь, Донецької області, є тимчасово окупованою, заявниця немає можливості отримати будь-які належні документи для підтвердження факту смерті в органах РАЦС, адже для цього їй необхідно повернутися на окуповану територію, чим поставити під загрозу власне життя, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду, оскільки для відкриття спадкової справи необхідно підтвердження факту смерті заповідача. В судове засідання представник заявника не з`явилась. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилась. Суд вважає за можливе розглянути заяву у відсутність осіб, які беруть участь у розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч.1\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.\~317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч. 2 ст.\~319\~ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Заявник [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, на початок введення воєнного стану в Україні постійне місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23.12.2022 р. за № 1668/39004 (зі змінами та доповненнями) з 05.03.2022 року вся територія Маріупольського району, зокрема місто Маріуполь, за винятком с. Заїченко, с. Пікузи є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Заявник [PERSON] внаслідок окупації була вимушена покинути постійне місце проживання та виїхала за межі України, на даний час проживає в м. Рим, Республіка Італія, що підтверджується посвідчувальним документом, виданим в країні перебування (CARTA D'IDENTITA №AZ 1583205). Мати заявника [PERSON] , [INFO] , яка також проживала у місті Маріуполь, не змогла покинути місце постійного проживання та залишилася на тимчасово окупованій території України. Смерть [PERSON] , [INFO] , в м. Маріуполі 16.02.2024 року підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.02.2024 року та довідкою про причину смерті від 17.02.2024 року. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже\~вказані вище\~свідоцтво та довідка не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [INFO] [PERSON] , встановленим.

Outcome: approved