Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, третя особа: КП «ЖКС «Черьомушки». В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] в багатоквартирному будинку. В дворі до 2018 року було облаштовано дворовий туалет, яким користувались всі мешканці двору, а з лютого 2018 року доступ до дворового туалету було обмежено встановленням металевих дверей та замку, у зв`язку з чим вона звернулась до балансоутримувача КП «»ЖКС «Черьомушки», в результаті чого їй стало відомо, що дворовий туалет передано за договором оренди [PERSON] . Позивач зазначила, що, не погодившись з тим, що дворовий туалет передано в користування, нею та іншими сусідами 17 серпня 2018 року подано колективний позов до Малиновського районного суду м. Одеси про визнання договору оренди недійсним. Відповідно до заяви від 15.11.2018 року [PERSON] попросила добровільно розірвати договір від 17 травня 2017 року, в зв`язку з тим, що вона «не користується підсобним приміщенням з 01.11.2018 року». Таким чином договір між сторонами, нарахування за використання підсобним приміщенням розірвано та нарахування зняті з 01.11.2018 року. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позов про визнання договору оренди недійсним залишено без розгляду. Також позивач зазначила, що 25 лютого 2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом про відшкодування майнової шкоди, зі змісту якого стало відомо, що на дворовий туалет зареєстровано право приватної власності за відповідачкою [PERSON] , у зв`язку з чим, дворовий туалет вибув з загальної спільної часткової власності власників багатоквартирного будинку та відповідачкою чинились перешкоди в користуванні дворовим туалетом. Не погоджуючись з даними діями відповідача та оспорюючи набуття права власності, позивачка неодноразово зверталась до суду за захистом своїх порушених прав. 13.07.2023 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.07.2023 року у справі №521/14757/23 витребувано копію інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS] , з якої позивачці стало відомо про прийняте рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме мано №40339837 від 27 березня 2018 року. Підставою для внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №40339837 від 27 березня 2018 року стала заява про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка не відповідала вимогам. Так до заяви, на думку позивачки, не було надано належних правових підстав для внесення змін державним реєстратором. Позивач вказує, що державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» протиправно прийняте рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме мано №40339837 від 27 березня 2018 року, яким збільшено загальну площу квартири [ADDRESS] та зареєстровано дворовий туалет на право приватної власності за [PERSON] . Ухвалою суду від 29 січня 2024 року залишено позовні вимоги в частині вимог до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради без розгляду. Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 березня 2018 року № 40339837, яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни про збільшення загальної та житлової площі квартири [ADDRESS] за [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ; зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] , перешкод у користуванні дворовим туалетом підсобним приміщенням, загальною площею 10.2 квадратні метри. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судове засідання з`явилася, підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судове засідання з`явилася, просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи КП «ЖКС «Черьомушки» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, пояснень щодо позову не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] №28440120 від 25.02.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується копією реєстраційної справи №61155251101. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., відповідач прийняла у власність (купила) вищезазначену квартиру, яка складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 51,9 кв.м., тому числі житловою площею 25,4 кв.м. Пунктом 6 вказаного договору визначено, що за домовленістю сторін проведено технічну інвентаризацію. Самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій не здійснювалось. Державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін до права власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л. В., листа ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» від 22.03.201 року №4303-18 та технічного паспорту складеного ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» від 22.03.20218 року серії АЕ №002722. Згідно прийнятого рішення було збільшено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , в результаті чого згідно технічного паспорту складеного ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» від 22.03.20218 року серії АЕ №002722 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №118651282 від 27.03.2018 року, загальна площа складає 82,5 кв.м., житлова 28.9 кв.м. В тому числі і за рахунок реєстрації права власності на підсобне приміщення загальною площею 10,2 кв.м. 14 червня 2023 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі №521/2933/21, в якому вказано, що навпроти квартири [PERSON] розташоване підсобне приміщення загальною площею 10.2 кв.м., вказане приміщення колись було суспільним туалетом». Вказане рішення суду набрало чинності на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 28.11.2023 року. Таким чином, враховуючи, що сторонами неодноразово визнавався факт того, що підсобне приміщення площею 10,2 кв.м. є суспільним дворовим туалетом і вказаний факт встановлено в іншому судовому рішенні, яке набрало чинності вказаний факт доказуванню не підлягає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною племінницею [PERSON] і підтвердила факт того, що підсобне приміщення було дворовим туалетом, на яке, як на її думку, незаконно було зареєстровано право власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] і до 2018 року він разом з іншими співвласниками користувались дворовим туалетом за призначенням. Разом з цим, як встановлено матеріалами справи відповідачкою, тобто замовником, взагалі не було подано декларацію про здійснення реконструкції квартири [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься відповідь на адвокатський запит Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР, згідно якої зазначається, що в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру на об`єкт за адресою: [ADDRESS] . Крім того, до Управління не надходили та не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту за зазначеною адресою. Тобто, з огляду на зазначене вбачається, що замовником взагалі не здійснено дій щодо заповнення декларації на вчинення будівельних робіт. Також, слід зазначити, що технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про технічні характеристики нерухомості, а саме: площу, поверховість, дату побудови, капремонту, товщину стін тощо, та не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна. Таким чином, відповідачкою [PERSON] у встановленому законом порядку не набуто право власності на реконструйоване приміщення (квартиру), оскільки в управлінні ДАБК ОМР не має відомостей щодо подання заявником декларації. Як встановлено матеріалами справи, та не спростовано відповідачем, доказів щодо подання та реєстрації декларації матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Тобто, з огляду на зазначені норми закону, рішення державного реєстратора підлягає скасуванню у разі визнання не дійсним чи скасування рішення суду документів, що стали підставою для проведення державної реєстрації. Слід також зазначити, що згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, передбачено що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Судом встановлено, що підсобне приміщення (дворовий туалет) відповідачу в користування або на право власності не передавалось, доказів протилежного відповідачкою не доведено. Отже, з огляду на зазначене судом встановлено, що відповідачкою в порушення вимог закону не подано належного та відповідного до правил реєстрації обсягу документів необхідних для вчинення реєстраційних дій. У відповідності до статті 328 Цивільного кодексу України, зараз і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом. Згідно з частинами першою, другою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (пункти 1, 3, 4 частини першою зазначеної статті). Постановою Верховного суду від 20 липня 2022 року у справі N 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Зібраними у справі доказами порушення права позивача підтверджено. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що відповідач не надала доказів щодо відсутності з її боку порушень, саме лише посилання на наявність реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомості та технічний паспорт не є спростуванням обставин позову та не свідчить про відсутність порушень з боку замовника. Крім іншого, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема ст. 39-1, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому недостовірні дані мають відповідати одній із таких умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. З урахуванням відсутності у відповідачки першочергової документації на проведення реконструкції, а саме вихідних даних, та відсутності декларацій, зазначена обставина фактично виключає можливість наявності у відповідачки необхідної документації на здійснення будівельних робіт. Крім того, відповідачкою в суді не підтверджено належними доказами передання у користування чи на право власності підсобного приміщення дворового туалету з комунальної власності в приватну. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, згідно положення п.3,4 ч. 2 ст. 16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved