Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У червні 2023 року потерпіла [PERSON] на правах кредитора у деліктному зобов`язанні на загальну суму 610 554,10 грн. пред`явила зазначений позов на предмет їх захисту від злісного відчуження спільного сумісного\~майна свого\~боржника [PERSON] \~без виділу\~її частки\~відповідачем [PERSON] , який доводиться їй чоловіком, на користь його матері співвідповідачу [PERSON] з видачею останньою цього майна, як набувачем за безвідплатним правочином, з підстав оспорювання дійсності їх спільних недобросовісних дій, вчинених 06 липня 2017 року "про людське око" лише для виду переходу частки у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] фіктивно на шкоду кредитору з метою уникнення на майбутнє звернення на неї стягнення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на непоправну шкоду від загибелі її малолітньої донечки,\~заподіяних тяжким\~злочином,\~за вчинення\~якого за\~ч.\~2\~ст.\~286\~КК України\~засуджена [PERSON] вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, зміненим вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року, що звернутий до примусового виконання 22 жовтня 2014 року видачею у кримінальній справі № 175/1359/14 виконавчого листа на стягнення з [PERSON] відшкодування потерпілій [PERSON] 10\~554,10 грн. матеріальної шкоди та 600\~000,00 грн. моральної шкоди, на підставі чого ще 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрите виконавче провадження № 45291734, в подальшому з 28 липня 2016 року виконавче провадження № 51800385 та з 07 серпня 2020 року виконавче провадження № 62767383 перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В., але добровільно стягнуту суму відшкодування божник сплачувати не бажає, будь-як залагодити свою вину не намагалася і усіляко цинічно ухиляється від примусового виконання, у зв`язку з чим за весь період стягнуто близько 44000 грн., а залишок боргу склав 565\~000 грн. Саме приватним виконавцем і виявлено 13 грудня 2022 року з інформації з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна обставини безоплатного відчуження [PERSON] вказаної квартири 06 липня 2017 року, тобто в період шлюбу з [PERSON] , тоді як ця квартира є спільною сумісною власністю і боржник має в ній частку, щонайменше, , на яку можна звернути стягнення на користь позивачки в рахунок наявної заборгованості за вироком суду з огляду на те, що іншого майна, якого б було достатньо для повного виконання за виконавчим листом у боржниці немає, тому позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 06 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 06 липня 2017 року за реєстровим № 1912/НМЕ 324618. Відповідач [PERSON] за правничої допомоги адвоката Чебикіна С.В. подав 26 вересня 2023 відзив, в якому позов не визнав повністю, заперечуючи проти аргументів і доводів позивачки міркуваннями, по-перше, про пропуск позивачкою без поважних причин строку позовної давності, оскільки про існування цієї квартири позивачці було відомо ще з вересня 2017 року з часу долучення до матеріалів цивільної справи № 175/1274/15-ц представником відповідачки [PERSON] довідки ОСББ «Космос» № 64 від 06 липня 2017 року про те, що відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] один, і копії довідки ОСББ «Космос» від 05 лютого 2007 року про проживання відповідача за цією адресою та відсутність заборгованості перед ОСББ. По-друге, представник відповідача навів доводи про належність на час відчуження вказаної квартири 06 липня 2017 року на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі шлюбного договору, укладеного 24 вересня 2014 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М., що на час укладення спірного договору був чинним і про визнання його недійсності відповідач не міг знати. Також представник відповідача наводив аргументи неправильно обраного способу захисту, оскільки даний спір не належить до сфери банкрутства, неплатоспроможності банків чи у виконавчому провадженні, тобто до сфери застосування поняття фраудаторності, а оспорений правочин не може бути визнаний недійсним за такою ознакою. Одночасно, представник відповідача на спростування твердження позивачки про ухилення [PERSON] від покладеного судом обов`язку сплати коштів, став обстоювати позицію, що судовим рішенням на [PERSON] не покладено будь-якого обв`язку, а грошове стягнення виконується в примусовому порядку приватним виконавцем, у зв`язку з чим за сукупністю наведених доводів представник просив в позові відмовити. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 10 липня 2023 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка з обміном учасниками заявами по суті справи без процесуальних ускладнень з витребуванням доказів у приватного нотаріуса та приватного виконавця 11 липня 2023 року, після чого підготовче провадження закінчене за ухвалою суду від 04 квітня 2024 року. 22 листопада 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду про скасування ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2023 року переглянуто вжиття за заявою позивача заходів забезпечення позову з накладення заборони органам та особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі на підставі правочині, щодо відчуження та обтяження квартири будинку на [ADDRESS] (РНОНМ 1294051912101). 26 грудня 2023 року позивач відповіла на відзив, відхиляючи доводи і пояснення відповідача міркуваннями про дотримання строку позовної давності з урахуванням введеного на території України карантину з\~12\~березня 2020\~року і\~до 30\~червня 2023\~року і\~штучного затягування\~боржником [PERSON] . виконавчого провадження шляхом оскарження усіх дій та рішень приватного виконавця, пояснивши про визнання повністю недійсним з моменту укладення [PERSON] 24 вересня 2014 року шлюбного договору з [PERSON] за постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року, внаслідок чого набута у шлюбі спірна квартира на момент дарування належала до спільної сумісної власності подружжя. Інших заяв по суті справи від учасників розгляду не надходило, і співвідповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] своїм правом подати заяви по суті справи не скористалися, письмових пояснень щодо позову не подавали. В судовому засіданні позивач підтримала позов з наведених у позовній заяві підстав та наполягала на задоволенні її вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання особисто не прибув, уповноваживши свого представника адвоката Чебикіна С.В., який позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог з наведених у відзиві підстав. Відповідач [PERSON] , будучи належним повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання жодного разу не прибула, про причини неявки суд не повідомляла та про відкладення розгляду не клопотала, натомість в підготовчому засіданні відповідач [PERSON] заявив про те, що його мати [PERSON] є особою похилого віку, проходить лікування та не буде прибувати в судове засідання, оскільки вимоги позивачки у позовній заяві безпідставні. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, представника не уповноважила та у поданій 03 квітня 2024 року через канцелярію суду заяві клопотала про розгляд у її відсутності, наполягаючи на відмові у позові в повному обсязі. Суд, заслухавши усні пояснення позивача і представника відповідача, безпосередньо дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про задоволення позову в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України відповідно до з`ясованих правовідносин, виходячи з встановлених у судовому засіданні обставин і наступних мотивів. Судом встановлено, що, не чекаючи ухвалення небажаного для себе судового рішення за нового розгляду цивільної справи № 175/1274/15-ц за пред`явленим у квітні 2015 року позовом [PERSON] , направленої до суду першої інстанції за постановою Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року про скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року про відмову в позові, що набрало законної сили 13 червня 2016 року за ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, та було остаточним за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року, відповідач [PERSON] 06 липня 2017 року "про\~людське око"\~уклав зі своєю матір`ю, співвідповідачем [PERSON] , договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. з вчиненням запису в реєстрі за № 1912 (т.1 а.с.51, т. 3 а.с. 176), лише для створення видимості переходу, нібито, права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] фіктивно, а в дійсності з метою уникнення на майбутнє звернення стягнення на частку у праві на неї на шкоду кредитору його дружини [PERSON] . Так,\~з витребуваних\~у приватного\~нотаріуса доказів\~слідує,\~що для\~дотримання формальностей\~із запевненнями\~обдаровуваної про\~відсутність прав\~третіх осіб\~на об`єкт\~дару [PERSON] \~посвідчив у\~приватного нотаріуса\~Кухтіної В.\~В. 06\~липня 2017\~року також заяву (т.1 а.с.52) про належність спірної квартири йому на праві особистої приватної власності за умовами укладеного з третьою особою [PERSON] шлюбного договору, посвідченого 24\~вересня 2014\~року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царекіним М.М. з вчиненням запису в реєстрі за №\~1522. Раніше, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року (т.3\~а.с.50-56) переглянуто звільнення засудженої [PERSON] від основного та додаткового покарання з відмовою у застосуванні п.\~«є» ст.1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році», залишивши без змін вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03\~липня 2014\~року у кримінальній справі № 175/1359/14-к в частині засудження [PERSON] за вчинення тяжкого злочину до покарання за ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням волі строком на чотири роки і додатково з позбавленням на два роки права керувати транспортними засобами із задоволенням цивільного позову потерпілої [PERSON] , на користь якої з винної [PERSON] стягнуто відшкодування заподіяних злочином 10554,10 грн. матеріальної шкоди і 600\~000,00 грн. моральної шкоди (т.3 а.с.46-49). [PERSON] визнана винною у заподіянні керуванням легковим автомобілем «Деу Ланос», д/н [NUMBER] , з порушенням п. 18.4 Правил дорожнього руху смерті малолітнього пішохода [PERSON] від наїзду на неї на нерегульованому пішохідному переході 08 листопада 2013 року, що доказуванню згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягає, і на підставі чого у боржника [PERSON] виникло деліктне зобов`язання відшкодувати потерпілій матері загиблої, [PERSON] , майнову і моральну шкоду згідно ст.ст. 1166-1167, 1201 ЦК України, добровільно виконане частково 15 квітня 2014 року на суму 10\~000 гривень. У цьому кримінальному провадженні вживалися заходи забезпечення цивільного позову за ціною 1\~020\~554,10 грн. згідно ст. 175 КПК України з негайним виконанням за ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року накладення арешту на все майно [PERSON] , яка була присутня під час оголошення цієї ухвали, тобто була обізнана з накладенням арешту на майно і наступним вироком про присуджене потерпілій відшкодування, маючи можливість передбачити негативні наслідки для себе у випадку, якщо вирок буде виконуватися за рахунок її нерухомого майна, що встановлено у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року в результаті апеляційного перегляду цивільної справи № 175/1274/15-ц і доказуванню за ч. 4 ст.\~82 ЦПК України не підлягає. Тобто, з долученого до справи в копії шлюбного договору за умовами преамбули та пунктів 1.1, 2.5 видно, як [PERSON] , перебуваючи з [PERSON] за актовим записом № 483 у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1993 року, про що [INFO] видане свідоцтво серії [NUMBER] , вже після публічних обтяжень їх сумісного майна накладеним арештом та постановлення вироку з присудженим стягненням і до завершення апеляційного перегляду цього вироку уклав з нею договір (т.2 а.с.209) на умовах визнання нажитого подружжям за час шлюбу майна, яке підлягає державній реєстрації, особистою приватною власністю того подружжя, на чиє ім`я зареєстроване таке майно рухоме чи нерухоме, тоді як зобов`язання за кредитними договорами, договорами іпотеки, договором позики та позички має виконувати той з подружжя, хто уклав і підписував такий договір, без спільної відповідальності подружжя за їх порушення, що визнано в постанові апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року умисними діями обох подружжя з фіктивним відчуженням належного боржнику [PERSON] на праві власності нерухомого майна, спрямованим на ухилення від виконання вироку суду, які доказуванню за ч. 4 ст.\~82 ЦПК України так само не підлягають. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12\~липня 2018\~року скасоване повністю ухвалене за нового розгляду цивільної справи № 175/1274/15-ц рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року за апеляційною скаргою [PERSON] з ухваленням нового рішення про задоволення її позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність, де третіми особами без самостійних вимог реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкін М.М., яким: - визнано недійсним шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року, укладений [PERSON] з [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 1532, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.; - визнано недійсним договір дарування частки житлового будинку (по [ADDRESS] ) від 02 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 1558, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.;; - визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (по [ADDRESS] ), зареєстрований в реєстрі за № 1559, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.; - визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 1560, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.; - скасовано державну реєстрацію речових прав [PERSON] на 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] , скасовано державну реєстрацію речових прав [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3256 га по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що 07 серпня 2020 року за постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О. В. (т.2 а.с.11) відкрито виконавче провадження за прийнятим до виконання стягненням 581\~576,48 грн. заборгованості з присудженого за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, звернутого в частині цивільного позову до примусового виконання 22 жовтня 2014 року видачею виконавчого листа №\~175/1359/14-к на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 10554,10 грн. відшкодування матеріальної шкоди і 600\~000,00 грн. відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с.9), строк пред`явлення якого до виконання вчасно переривався 03 листопада 2014 року і 21 лютого 2018 року. Приватним виконавцем у виконавчому провадженні № 62767383 (т.2 а.с.6-195) звернуто стягнення на пенсію боржника [PERSON] , з якої позивачка з листопада 2020 року отримує близько 450 грн. щомісяця, оскільки іншого майна, за рахунок якого можливо було б провести стягнення за виконавчим листом у боржника не виявлено. Вжитими заходами відшукані і виділені належні боржнику частина земельної ділянки на [ADDRESS] вартістю 85900 гривень та частина будинку площею 56,2 кв.м. на [ADDRESS] вартістю 252000 гривень, оцінені з метою звернення на них стягнення суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] у висновках від 21 лютого 2024 року (т.3 а.с.5, 6), але наразі не реалізовані з прилюдних (електронних) торгів, які двічі не відбулись з уцінкою цього майна. Тим самим, заслуговує на увагу сума вимог кредитора (стягувача) за виконавчим листом, що значно перевищує вартість відшуканого у боржника наявного майна, якого явно не достатньо для повного задоволення кредитором всіх своїх вимог за відсутності інших джерел погашення, внаслідок чого вибуття будь-якого майна від боржника чи інше його відчуження позбавлятиме кредитора можливості отримати присудженого задоволення своїх вимог. При цьому судом встановлено, що не раніше 13\~грудня 2022\~року у виконавчому провадженні приватний виконавець отримав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (т.2 а.с.171-175, 176-179) інформацію про те, що [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , серед іншого, набув на праві власності квартиру в будинку на [ADDRESS] ), куплену 13\~вересня 2005\~року на умовах договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш\~В. І. з вчиненням запису в реєстрі під № 2715, за рахунок іпотечного кредитування у ВАТ КБ «Надра», у зв`язку з чим у той же день 13 вересня 2005 року накладена заборона відчуження цієї квартири, переданої в іпотеку за договором, посвідченим тим же нотаріусом із записом в реєстрі № 2720. 15 лютого 2007 року внаслідок рефінансування кредитних зобов`язань на підставі заяви ВТ КБ «Надра» вилучене обтяження зазначеної квартири, переданої [PERSON] того ж дня у наступну іпотеку АКІБ «Укрсиббанк» на строк виконання зобов`язань до 14 лютого 2017 року на умовах укладеного ними договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. з вчиненням запису в реєстрі за №\~1594, після чого в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження погашено і заборону припинено 25 квітня 2017 року (т.2 а.с.178-зворот-179, 173-173-зворот). Отже, позивач з огляду на гарантовану законом охорону і захист нотаріальної та банківської таємниці [PERSON] ніяк не могла поза виконавчим провадженням достеменно довідатися про набуття цієї квартири спільно з [PERSON] у сумісну власність подружжя, виникнення права якої зареєстроване за відповідачем з 24 жовтня 2005 року, оскільки за змістом раніше оспорюваного потерпілою шлюбного договору позивач не могла точно з`ясувати, які об`єкти та речі охоплюються його умовами, а доводи відповідача про пред`явлену у вересні\~2017\~року в іншій цивільній справі довідку ОСББ стосуються обізнаності суто з фактом проживання [PERSON] у спірній квартирі будинку на [ADDRESS] і викривають відповідача в тому, що ця квартира не вибувала з його володіння, не дивлячись на, нібито, вчинене її відчуження. В свою чергу, з відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28 липня 2023 року за вих. № 1988 (т.1 а.с.54) слідує, що відомості про зареєстроване місце проживання на території міста Дніпра Гущинської Надії Олександрівни відсутні, так само і відсутні відомості про зареєстроване місце проживання відповідачки і за даними Єдиного державного демографічного реєстру від 10 липня 2023 року № 142159 (т.1 а.с.41). Так само матеріали справи не містять жодних доказів про фактичне проживання [PERSON] у спірній квартирі, щонайменше з часу укладення договору дарування 06 липня 2017 року, що в своїй сукупності з наведеними вище фактичними даними опосередковано доводить відсутність в укладеному договорі дарування спрямованості на реальне настання обумовлених ним правових наслідків прийняття дарунка. Суд відповідно\~до ч.\~5\~ст.\~263\~ЦПК України\~на основі\~встановлених вище\~обставин,\~які знайшли\~своє безсумнівне\~пряме підтвердження\~у заявах\~сторін по\~суті справи,\~тісно пов`язаних\~з преюдиційними\~фактами,\~в сукупності\~з фактичними\~даними договорів\~та офіційних\~відомостей державного\~реєстру прав\~і виконавчого\~провадження,\~дійшов стійкого\~внутрішнього переконання\~у фіктивності\~договору дарування,\~спрямованого на\~ухилення від\~виконання вироку\~суду за\~рахунок звернення\~стягнення на\~частку у\~спільному майні, виходячи з висновків Верховного Суду України у постановах № 6-1873цс16 від 19 жовтня 2016 року та № 6-2360цс16 від 01 лютого 2017 року, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступала, чим обґрунтовується це рішення про задоволення позову. Зокрема, наводячи аргументи обчислення початку строку позовної давності з вересня 2017 року (саме з часу подання вказаних вище довідок), відповідачі визнали, і це узгоджується з публічними фактичними даними, що дарувальник і після укладення договору продовжував фактично володіти та користуватися спірним нерухомим майном, а збіг у часі із зміною перебігу процесу судового розгляду позову про недійсність шлюбного договору на передбачуваний для відповідача небажаний для нього результат викриває мету скористатися таким договором для переховування спірної квартири від імовірного виконання в майбутньому за її рахунок вироку суду в частині стягнення присудженого потерпілій відшкодування. Відповідно до ст. 771 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Набуте подружжям за час шлюбу майно відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а об`єктом права спільної сумісної власності подружжя згідно статті 61 цього Кодексу вважається будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, у зв`язку з чим допускається без виділу своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя укладення договору за ч. 2 ст. 64 СК України про відчуження одним із подружжя на користь другого такої частки. Тому недійсність шлюбного договору з моменту його укладення 24 вересня 2014 року відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України не створює жодних інших юридичних наслідків, окрім як тих, що пов`язані з його недійсністю, внаслідок чого спірна квартира на час укладення договору дарування 06 липня 2017 року не могла стати об`єктом дарунка без виділу в натурі частки [PERSON] у спільному сумісному майні або без отримання письмової згоди його дружини на дарування в цілому після припинення іпотеки 25 квітня 2017 року. За висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові № 14-260цс19 від 03.07.2019, викладеними для подібної цивільної справи №\~369/11268/16, визнана усталеною судова практика кваліфікації правочину in\~fraudem\~creditorum (фраудаторним правочином) з виділенням серед правових явищ такого роду правочинів, як проявів недобросовісної поведінки учасників цивільних відносин за межами здійснення їхніх цивільних прав чи всупереч загальним засадам цивільного законодавства, що тягне їх недійсність з різних встановлених Законом окремих підстав, зокрема: і) фіктивності, іі) порушення публічного порядку або ііі)\~неприпустимості зловживання правом за відомим з стародавніх часів, так званим, actio Pauliana, що звісно не може обмежуватися однією лише галуззю фінансових послуг чи конкурсним процесом (неспроможності). Відповідач на перелічені відмінності не зважив, легковажно покладаючись у своїх запереченнях проти позову на достатність свого посилання на можливість звільнення від обов`язку спростування презумпції добросовісності відчужувача згідно ч. 5 ст. 12 ЦК України за [PERSON] позовом тільки у конкурсному процесі задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, за якою система Павліанового позову побудована за об`єктивними факторами (критеріями) виду правочину, періоду його укладення тощо, тоді як у цивільному процесі загальна заборона суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, встановлена у ч. 1 ст.\~203 ЦК України для змісту правочину (договору), допускає встановлення вад змісту правочину за [PERSON] позовом, використаним як юридичний засіб позаконкурсного оспорювання правочинів боржника (тобто поза процесом банкрутства) на загальних підставах недійсності за ст. 215 ЦК України, визначаючи класичну суб`єктивну систему Павліанового позову з необхідністю доказування умислу і спрямованості дій боржника на заподіяння шкоди кредитору. Власне, для захисту майнових прав стягувачів та інших осіб, існують прямі норми\~Цивільного кодексу України, зокрема частина 5\~ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним, за положеннями ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до п. 3 ст.\~3\~та ст.\~627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього\~кодексу\~та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Фіктивний правочин, маючи вади змісту через його невідповідність каузі, завжди укладається умисно обома його контрагентами, оскільки обидві сторони знають заздалегідь, що фіктивний правочин не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншої третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, але згідно статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Розв`язуючи для вирішення цієї справи спір, суд виходить з виникнення його, по суті, між кредитором і набувачем майна боржника, якій ця особа доводиться свекрухою, яка прагне зберегти безоплатно одержану вигоду у вигляді нерухомості, що укладається у класичні правила оцінки добросовісності цього набувача у фраудаторних правочинах. А саме, на випадок безоплатного одержання відомої вигоди від бездіяльності боржника для набувача свекрухи, презюмується її намір заподіяти шкоду кредитору (consilium fraudandi), що інакше підлягає попередньому доведенню на загальних засадах у випадку набуття відповідачем [PERSON] вигоди на відплатній основі, з огляду на що для обстоювання позиції добросовісного набувача на відповідача покладається тягар спростування презумпції наміру заподіяти шкоду кредитору. Звідси, внаслідок негативних (пасивних) дій [PERSON] формально вибула з її спільного з чоловіком володіння спірна квартира в натурі без стягнення грошових компенсацій, тобто майно боржника зменшилося на безоплатній основі, чим характеризуються наступні дії такого нового набувача, яка на правах свекрухи не могла не знати про джерела походження коштів для первинного придбання квартири, чому характерний намір заподіяти шкоду кредитору (consilium fraudandi) в діях свекрухи боржника і в пов`язаних з ними діях чоловіка боржника в обхід чинних публічних обтяжень у виді арешту. Наявність такого наміру нічим об`єктивно не спростована, а оспорюваний договір використаний виключно для зміни у публічному реєстрі титулярного власника, що стає на заваді подальшому виконавчому провадженню за вироком суду. Статтею 4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Пунктом 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1\~ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до вимог\~ст. 55 Конституції України\~та\~ст. 3 ЦПК України, суд захищає права, свободи чи інтереси осіб лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Міркування відповідача про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності за ст.\~257 ЦК України суд повністю відкидає, виходячи з пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про продовження строків, визначених статтями 257, \~258, \~362,\~ 559, \~681,\~728,\~ 786,\~ 1293\~ цього Кодексу, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). А саме, карантин введено з 12 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року\~№ 211\~(із наступними змінами і доповненнями) та його дія продовжувалась до 30 червня 2023 року, в останнє Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236». Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу зупиняється на строк дії такого стану. Навіть за умов обізнаності позивача, як стверджують відповідачі, з вересня 2017 року за довідкою ОСББ про існування у [PERSON] квартири [ADDRESS] , а не з 13 грудня 2022 року, строк позовної давності у з`ясованих обставинах мав би спливати не раніше вересня 2020 року, але з 12 березня 2020 року строк, визначений у ст. 257 ЦК України, продовжений на строк дії карантину, а з введенням в Україні 24 лютого 2022 року воєнного стану строк позовної давності зупинений на строк дії воєнного стану, у зв`язку з чим строк позовної давності не сплив, а доводи сторони відповідача явно неприйнятні. Таким чином, презумпція правомірності укладеного відповідачами договору дарування позивачем в межах заявлених нею у цій справі вимог беззаперечно спростована повністю, а задавненість пред`явлених у цій справі вимог не встановлена, на підставі чого належить дійти висновку про обґрунтованість заявленого позову, на підставі чого згідно ч. 2 ст.\~16 ЦК України оспорюваний договір по суду визнається недійсним. Судові витрати належить віднести повністю на відповідачів у рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved