Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 20.12.1996 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, який надалі було розірвано. Пд час шлюбу у них народилася спільна донька [PERSON] , відповідачка у справі. Після розірвання шлюбу між позивачкою та [PERSON] , вони продовжували проживати однією сім`єю аж до дня його смерті - [INFO] . 01.12.2023 року за заявою позивачки Приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. було відкрито спадкову справу №29/2022. У зв`язку з повідомленням приватного нотаріуса про те, що позивачкою не надано доказів родинних відносин із померлим [INFO] [PERSON] , а тому вона вимушена була звернутися до суду з вище вказаним позовом у якому просить суд визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме майно яке було придбане під час шлюбу з померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 02.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. 14.08.2023 на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позову необґрунтовані та безпідставні, та такі, що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 28.11.2023 витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , що був зареєстрованим та проживав в [ADDRESS] . Суд, ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 28.11.2023 року закрив підготовчий розгляд справи та призначив справу у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 28.12.2023 на виконання ухвали суду на адресу суду надійшли витребувані матеріали спадкової справи. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Бойченко В.М. заперечував проти вимог позовної заяви, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у підготовчому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена судом належним чином. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена судом належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідачки та її представника, показання допитаного в судовому засіданні свідка, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, що 20.12.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який надалі було розірвано. У шлюбі народилася спільна донька - відповідачка [PERSON] , [INFO] (а/з № [NUMBER] ). Згідно копії свідоцтва про смерть, [INFO] помер [PERSON] (а/з № [NUMBER] ). У зв`язку з відкриттям спадщини померлого [INFO] [PERSON] , 01.12.2022 року Приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. було відкрито спадкову справу №29/2022. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із вимогами ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Позивачка звертаючись до суду із вказаним позовом просила суд визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме майно яке було придбане під час шлюбу з померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] , перелік якого зазначила у позовній заяві. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показала суду, що позивачка була дружиною її покійного брата. Про їх розлучення свідку стало відомо від племінниці - відповідачки у справі. Свідок вказала, що поззивачка з покійним проживали в одній квартирі, однак у різних кімнатах, у них обох були проблеми зі здоров`ям на підгрунті зловживання алкогольними напоями. Покійний брат був єдиним, хто утримував їх родину, оскільки позивачка не працювала. Саме від [PERSON] стало відомо про припинення подружніх відносин між її батьками. Згідно висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Водночас суд, звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідками. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені в пункті 5.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюються у спосіб встановлений законом чи договором. Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. У Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21) вказано, що «вирішуючи позовні вимоги, висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання будинку спільним майном подружжя сторін судам належало відмовити». Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачка, права якої, на її думку, порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом з тим, позивачкою [PERSON] , з метою за захистом своїх порушених прав, при зверненні до суду з вимогою про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, загалом не заявлено вимоги щодо визнання за нею права власності на частину спірного майна, як частку у майні подружжя, а відтак, суд дійшов висновку, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, та враховуючи висновки, щодо застосування норм права, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, відмовляє позивачці в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з обранням неналежного способу захисту своїх порушених прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed