Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача матеріальні збитки, спричинені внаслідок дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 323 657, 00 грн, а також судовий збір і витрати на правову допомогу у розмірі 25 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що відповідач визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої транспортний засіб позивача був пошкоджений. Страховик відповідача виплатив потерпілому страхове відшкодування у визначених розмірах, однак цієї суми недостатньо для відшкодування шкоди. Тому позивач, з метою стягнення з винної особи суми різниці між фактичним розміром шкоди, визначеною експертом, і страховою виплатою, звернувся до суду. У своєму відзиві сторона відповідача не визнала позов, заперечувала проти його задоволення, вказуючи, що у матеріалах справи відсутній акт виконаних ремонтних робіт, невідомо, чи було проведено ремонт автомобіля, на яку суму. Документи на оплату держмита при розмитнені, акти прийому-передачі відсутні, також немає відомостей про фактичний пробіг автомобіля на час оформлення його позивачем. В експертній оцінці є відмітка про те, що транспортний засіб має сліди відновлювального ремонту капоту, крила, але не вказано котре, і чи були інші пошкодження авто. Викликає сумніви покази спідометра у кілометрах, а не у милях, як у США, тобто спідометр було скручено або замінено. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 24 січня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 29 січня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 січня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 57/. 02 лютого 2024 року та 12 лютого 2024 року надійшли відповіді на запити суду про надання інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва /а. с. 63, 64/. 15 лютого 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання /а. с. 65-66/. 29 травня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення і просив відмовити, з підстав, наведених у відзиві. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 липня 2023 року, о 23:50 год., в м. Київ по бульвару Миколи Міхновського, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Chevrolet Lacetti» (реєстраційний номер [NUMBER] ), порушив п.п. 2.3.6, 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: вчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Ford Fusion» (реєстраційний номер [NUMBER] ) під керуванням [PERSON] /а. с. 8, 9, 47/. 11 серпня 2023 року, з метою оцінки завданого у результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пошкодження автомобіля «Ford Fusion» (реєстраційний номер [NUMBER] ), [PERSON] звернувся до судового експерта [PERSON] (свідоцтво № 78 від 11 травня 2021 року, видане Міністерством юстиції України, дійсне до 11 травня 2024 року), та отримав висновок експерта № 44/23 про оцінку транспортного засобу від 16 серпня 2023 року, згідно з яким: ринкова вартість автомобіля «Ford Fusion» (реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ) на момент пошкодження складає 495 485, 00 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику «Ford Fusion» (реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ) станом на 11 серпня 2023 року з урахуванням ПДВ становить 294 637, 00 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ford Fusion» (реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ) з урахуванням ПДВ становить 483 657, 00 грн, за проведення та виготовлення вищевказаного висновку, [PERSON] сплачено грошові кошти у розмірі 5 750, 00 грн, що підтверджується квитанцією № 9314-4434-4105-9 від 11 серпня 2023 року /а. с. 18-46/. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року у справі № 757/33153/23, яка набрала законної сили 12 вересня 2023 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП /а. с. 47/. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Chevrolet Lacetti» (реєстраційний номер [NUMBER] ), на момент ДТП, яка мала місце 26 липня 2023 року, була застрахована в СК «ЕТАЛОН», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власні наземних транспортних засобів № 210571454, який був чинним на момент події, відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 160 000, 00 грн, франшиза - 0 грн /а. с. 17/. Станом на дату звернення до суду з позовною заявою, СК «ЕТАЛОН» виконав свої зобов`язання по договору страхування, відшкодувавши позивачу узгоджену суму страхового відшкодування в розмірі 160 000, 00 грн, що підтверджується виписками по банківській картці [PERSON] /а. с. 10-14/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортних пригод та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено наступні висновки. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхові відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхуванні сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною першою, другою ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створю підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіла транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримані якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судам законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, а саме водієм [PERSON] . За змістом пункту 1 частини другої ст. 22 Цивільного кодексу України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусі зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування), для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю і фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-прав відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Якщо потерпілий звернувся до Страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від Страховика. Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями ВС у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032 від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 523/2791/18 (проваджені 17324ск20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/311/17 (провадження № 61-10440св21). З огляду на вищевикладене, розмір матеріальних збитків, враховуючи дані вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, визначеного у висновку суд експерта [PERSON] , з урахуванням визначених полісом № 210571454, страхові складає: 483 657, 00 грн - вартість відновлювального ремонту; 160 000, 00 грн - розмір здійсненого страхового відшкодування СК «ЕТАЛОН». Відтак з [PERSON] підлягає стягненню: 483 657, 00 грн - 160 000, 00 грн = 323 657, 00 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у частині вимог про стягнення матеріальної шкоди внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, доводи, на які сторона відповідача посилалася у своєму відзиві, не спростовують висновків суду. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви і має підтвердження про зарахування до спеціального фонду державного бюджету України, а саме у розмірі 3 216, 57 грн, а також вартість проведення експертизи у розмірі 5 750, 00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача /а. с. 45, 46, 56/. У частині вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000, 00 грн суд відмовляє, оскільки детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, або зафіксований розмір оплати у договорі про надання правничої допомоги не надано суду. Як вбачається з витягів з вказаного договору про надання правничої допомоги № 264/23 від 04 грудня 2023 року, сума гонорару: за домовленістю /а. с. 48, 51/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial