Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про визнання майна особистою власністю, згідно якої просив суд: Визнати легковий автомобіль Toyota-Camry, д/н [NUMBER] , 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] особистою власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] з 08.11.2019 року по 12.11.2022 рік. Свою позовну заяву позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 11 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб про, що 11.09.2015 року було вчинено запис № 410, та видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області свідоцтво про шлюб. На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2022 по справі № 495/6891/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 08 листопада 2019 року [PERSON] було придбано транспортний засіб Toyota-Camry, д/н [NUMBER] , 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , який було зареєстровано на його ім`я, що підтверджується довідкою ТСЦ МВС № 5143 від 17 січня 2023 року № 31/15/5143-Ж-3. Позивач [PERSON] зазначає, що транспортний засіб Toyota-Camry, д/н [NUMBER] , 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] був придбаний за його особисті грошові кошти, оскільки був придбаний ним за накопичені кошти, до укладення шлюбу. Також позивач [PERSON] зазначає, відповідач [PERSON] з моменту укладення шлюбу до часу придбання транспортного засобу не мала доходу, власних накопичень, отже легковий автомобіль не було придбано за спільні кошти подружжя, оскільки як зазначає позивач після укладення шлюбу та до моменту народження спільної дитини минуло 6 місяців 13 днів, отже після одруження відповідачка не мала можливості працювати у зв`язку із вагітністю, єдиним хто мав змогу заробляти кошти для сім`ї це позивач. Також представником позивача [PERSON] адвокатом Бондаренко Ганною було надано відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Царенко Олександра Олександровича, відповідно до якого представник зазначав, що судова справа № 495/1925/20 оскільки надані в тій справі грошові кошти [PERSON] у борг [PERSON] 12 травня 2017 року у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень не були особистими коштами [PERSON] , оскільки ці грошові кошти були йому надані його батьком [PERSON] , що підтверджується копією договору позики від 12 травня 2017 року, копія якої зберіглась у [PERSON] . Також представник позивача [PERSON] адвокатом Бондаренко Ганна зазначає, що з урахуванням доданих до відзиву на позовну заяву форм ОК-7 з Пенсійного фонду України реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу, та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13.10.2023 року (форма ОК-5) відповідач [PERSON] не мала достатніх щомісячних доходів для того, щоб мати змогу відкладати на придбання спірного автомобіля разом з [PERSON] . Стислий виклад позиції відповідача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Царенко Олександр Олександрович надав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого просив відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] . В обґрунтування\~своїх заперечень\~щодо позовної\~заяви [PERSON] \~представник відповідача\~ [PERSON] \~адвокат Царенко\~Олександр Олександрович\~зазначає що\~у позивача\~-\~ [PERSON] на\~час придбання\~транспортного засобу (автомобіля Toyota-Camry, д/н [NUMBER] , 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] ), а саме станом на 08.11.2019 року не було грошових коштів, на які він в свою чергу посилається у своїй позовній заяві, як начебто на фінансові накопичення, оскільки грошові кошти в сумі 200000 (двісті тисяч) гривень [PERSON] надав [PERSON] 12 травня 2017 року, а спірний транспортний засіб було придбано 08.11.2019 року, та за умовами затвердженої мирової угоди, затвердженої ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2020 року по справі № 495/1925/20 зазначені грошові кошти йому не булу повернуті, а в рахунок зазначених грошових коштів [PERSON] у власність перейшло нерухоме майно, то на момент придбання спірного транспортного засобу фактично у позивача [PERSON] не було грошових коштів (фінансових накопичень), на які він посилається у своїй позовній заяві. Зазначені обставини підтверджуються належним чином завіреними копіями матеріалів цивільної справи 495/1925/20, а саме: позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики; розпискою від 12 травня 2017 року написаною [PERSON] в підтвердження отримання грошових коштів в сумі 200000 (двісті тисяч) гривень від [PERSON] ; ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2020 року про затвердження мирової угоди по цивільній справі № 495/1925/20 та мировою угодою. Також представник [PERSON] адвокат Царенко Олександр Олександрович зазначає, що [PERSON] працювала з квітня 2016 року та отримувала заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками форми ОК-7 з Пенсійного фонду України реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу, та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13.10.2023 року (форма ОК-5), що свідчить про те, що позивач [PERSON] намагається ввести в оману суд, посилаючись на обставини, які не відповідають дійсним обставинам справи, а саме, що відповідач з моменту реєстрації шлюбу взагалі не працювала та не отримувала дохід, у зв`язку із чим не приймала участь в придбанні автомобіля. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 вересня 2024 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2024 року було витребувано від [PERSON] оригінал боргової розписки від 12 травня 20177 року, згідно якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 200000 (двісті тисяч) гривень, або зобов`язано надати пояснення про причини її відсутності., та визнано явку [PERSON] у судове засідання обов`язковою. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2024 року закрито підготовче провадження по справі, та призначено спрау до розгляжду по суті. З`ясувавши думку позивача та відповідача, вислухавши у судовому засіданні їх пояснення та пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про те, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. 11 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб про, що 11.09.2015 року було вчинено запис № 410, та видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області свідоцтво про шлюб. На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2022 по справі № 495/6891/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 08 листопада 2019 року в період перебування в шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] , позивачем - [PERSON] було придбано транспортний засіб Toyota-Camry, д/н [NUMBER] , 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , який було зареєстровано на його ім`я, що підтверджується довідкою ТСЦ МВС № 5143 від 17 січня 2023 року № 31/15/5143-Ж-3. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. [PERSON] не довів належними та допустимими доказами придбання спірного транспортного засобу за особисті кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відтак, суд критично ставиться до досліджених в судовому засіданні доказів наданих [PERSON] , а саме депозитних договорів «Стандарт» з ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 06.12.2013 року, які надані [PERSON] в підтвердження придбання спірного транспортного засобу за кошти накопичені до укладення шлюбу із відповідачем [PERSON] , оскільки зазначені грошові кошти були отримані ним з установи банку у вересні 2015 року, а транспортний засіб був придбаний 08 листопада 2019 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходилася цивільна справа № 495/1925/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що 12 травня 2017 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 200000,00 (двісті тисяч) гривень, та остання повинна була повернути зазначені грошові кошти не пізніше 01 лютого 2020 року. Отже у зв`язку із невиконанням взятих на себе зобов`язань [PERSON] 30 березня 2020 року позивач [PERSON] звертається до суду з відповідною позовною заявою до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Отже, на думку суду, вищезазначені обставини свідчать про той факт, що на момент придбання спірного транспортного засобу, а саме станом на 08 листопада 2019 року у позивача [PERSON] не було достатньо особистих грошових коштів, які б надали йому можливість придбати спірний транспортний засіб за особисті грошові кошти. Враховуючи той факт, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує, однак позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження спростування презумпції спільності права власності. Так, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19 (Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує). З огляду на викладене, позивачем [PERSON] не доведено факту придбання за особисті грошові кошти спірного транспортного засобу, що є його процесуальним обов`язком. Щодо долученої до відповіді на відзив позивачем [PERSON] розписки від 12 травня 2017 року, згідно якої начебто позивач [PERSON] взяв у борг грошові кошти в сумі 200000,00 (двісті тисяч) гривень у свого батька - третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: [PERSON] для подальшого надання у боргу [PERSON] , а в разі не повернення нею зазначених грошових коштів, вона в подальшому зобов`язується переоформити на ім`я [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] суд критично до неї відноситься, та не приймає її до уваги, у зв`язку із наступним. Представником [PERSON] адвокатом Царенко Олександром Олександровичем у судовому засіданні було заявлено клопотання про витребування оригіналу розписки від 12 травня 2017 року, яка була долучена до відповіді на відзив. В обґрунтування зазначеного клопотання зазначав, що відповідач ставить під сумнів відповідність копії розписки оригіналу, більш того відповідач впевнений, що зазначена розписка написана позивачем після того, коли він отримав відзив на позовну заяву, тобто в середині 2023 року, а не 12 травня 2017 року. Отже з метою призначення експертизи давності документу, яка в свою чергу підтвердить той факт, що позивач намагається ввести в оману суд своїми неправдивими поясненнями, та спотворюючи докази по справі, вважав за необхідне витребувати оригінал розписки від 12 травня 2017 року, яка була долучена позивачем до відповіді на відзив. За результатами розгляду вищезазначеного клопотання ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2024 року було витребувано від [PERSON] оригінал боргової розписки від 12 травня 20177 року, згідно якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 200000 (двісті тисяч) гривень, або зобов`язано надати пояснення про причини її відсутності. 14 лютого 2024 року через канцелярію Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від представника [PERSON] адвоката Бондаренко Ганни надійшла заява про неможливість надання оригіналу розписки від 12 травня 2017 року у зв`язку із тим, що [PERSON] через свій стан здоров`я не може згадати чи зберігся оригінал розписки від 12 травня 2017 року. Згідно ч. 6 статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Також 10 червня 2024 року у судовому засіданні надавав пояснення щодо обставин позовної заяви [PERSON] , та у судовому засіданні не міг пояснити жодних обставин та умов розписки від 12 травня 2017 року, та взагалі відмовився відповідати на запитання представника відповідача щодо обставин та умов на писання розписки. Також позивачем [PERSON] не булу надано суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження того, що відповідач [PERSON] з моменту реєстрації шлюбу а саме з 11 вересня 2015 року по день придбання спірного транспортного засобу по 08.11.2019 року не працювала та не мала змоги приймати участь в купівлі зазначеного автомобілю. В свою чергу з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з квітня 2016 року по лютий 2020 рік працювала офіційно та отримувала заробітну плату, що підтверджується формами ОК-5 та ОК-7, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України(далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки суду З урахуванням того, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує, в свою чергу позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позовної заяви, та в підтвердження спростування презумпції спільності права власності, суд вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи все вищенаведене, та

Outcome: dismissed