Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Укртранснафта», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, що складається із невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році у розмірі 403 176,00 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 215908,70 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно з наказом №643-к від 29.06.2023 «З кадрових питань» його з 30.06.2023 звільнено з посади начальника Департаменту з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Пунктом вказаного наказу було визначено відтермінувати виплату позивачу невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році в сумі 403176,00 грн. та здійснити її виплату після прийняття відповідного рішення акціонером товариства. 01.08.2023 представником позивача було направлено відповідачу вимогу про виплату вказаної суми позивачу, однак така вимога виконана не була. Позивач вважає, що невиплатою у день його звільнення всіх належних до виплати сум роботодавцем порушено вимоги статей 47, 116 КЗпП України та порушено його трудові права, гарантовані Конституцією України, у зв`язку з чим він звернувся із даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача на його користь вказаний розмір невиплаченої частини премії. Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем термінів виплати заробітної плати позивач просив стягнути з відповідача на підставі ст. 36 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який був обрахований позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, та станом на дату подачі позову до суду становив розмір 215908,70 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2023 головуючим суддею у справі було визначено Рибалку Ю.В . Ухвалою суду від 28.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що наказом AT «Укртранснафта» №383-К від 24.06.2020 [PERSON] було прийнято на роботу з 01.07.2020 на посаду директора з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта», а наказом №1124-К від 30.09.2022 переведено з 03.10.2022 на посаду начальника Департаменту з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта». 30.06.2023 позивач був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. В цей же день відповідач виплатив позивачу всі належні йому до виплати суми. 08.09.2023 AT «Укртранснафта» отримало від представника позивача вимогу про виплату заборгованості із заробітної плати, на яку відповідачем було надано відповідь 21.09.2023 за вих. № 04-03/11/6003-23. Спростовуючи твердження позивача, наведені в обґрунтування позову, представник відповідача зазначив, що дійсно пунктом 3 наказу про звільнення №643-К від 29.06.2023 було визначено відтермінувати виплату позивачу невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році в сумі 403 176,00 грн. та здійснити її виплату після прийняття відповідного рішення акціонером товариства. Однак таке рішення було прийняте за згодою працівника, про що зазначено у самому наказі, із яким позивач був ознайомлений. Представник відповідача звертає увагу на те, що згідно з пунктом 8 резолютивної частини рішення правління AT «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 27.06.2022 визначено розрахунок і виплату річної премії за результатами досягнення індивідуальних цілей ЦКР з урахуванням фінансової можливості компанії та юридичних осіб Групи Нафтогаз відтермінувати до прийняття відповідного рішення правління з цього питання. Згідно з пунктом 7.1 Статуту AT «Укртранснафта» засновником та єдиним акціонером товариства є Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Пункт 10.1 Статуту товариства передбачає, що загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, у тому числі, що належать до компетенції генерального директора. Таким чином, рішення акціонера AT «Укртранснафта» є обов`язковими для виконання генеральним директором. Згідно з пунктом 9 Порядку розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 03.10.2022 (протокол №12-КІ), встановлено, що виплата річної премії 2021 проводиться на підставі наказів компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз. Пунктом 10 Порядку розрахунку та виплати визначено, що виплата річної премії 2021 працівникам компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз здійснюється з урахуванням фінансових можливостей компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз у такому порядку: у жовтні 2022 року в розмірі 30 % фактичної суми річної премії 2021, розрахованої відповідно до пункту 8 цього Порядку; у грудні 2022 року в розмірі 20 % фактичної суми річної премії 2021, розрахованої відповідно до пункту 8 цього Порядку; із відтермінуванням іншої частини (50 %) фактичної суми річної премії 2021 на 2023 рік. На виконання цього порядку 31.10.2022 AT «Укртранснафта» виплатило [PERSON] першу частину річної премії (30 %) за підсумками роботи за 2021 рік у розмірі 192 314,95 грн., а 23.12.2022 - другу частину річної премії (20%) за підсумками роботи за 2021 рік у розмірі 128 209,97 грн. Водночас, 29.12.2022 засіданням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, яким у підпункті 10.3 пункту 10 цифри та слова «на 2023 рік» замінено словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання». Станом на дату подання відзиву акціонером AT «Укртранснафта» не прийнято рішення щодо здійснення виплати 50% фактичної суми річної премії 2021, а тому вимоги позивача про виплату таких сум є безпідставними, оскільки на момент звільнення позивача у відповідача були відсутні правові підстави для їх виплати. При цьому відповідач звертає увагу на те, що позивач при звільненні був обізнаний із тим, що акціонером AT «Укртранснафта» на момент його звільнення не було прийнято рішення про виплату 50 % фактичної суми річної премії за 2021 рік і що така виплата буде здійснена після прийняття відповідного рішення АТ «НАК «Нафтогаз України», про що ним власноручно було підписано заяву про звільнення та вказано про відсутність фінансових, майнових та інших претензій до AT «Укртранснафта». 09.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на безпідставність доводів відповідача, наведених у відзиві. 31.10.2023 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2024 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 05.02.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.03.2024 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій збільшив суму середнього заробітку, яку він просить стягнути з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні, до 1 111 137,20 грн. 05.04.2024 від відповідача надійшли письмові заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. В судовому засіданні 08.04.2024 судом прийнято до розгляду заяву позивача, відповідно до змісту якої він уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку та просить стягнути його з відповідача лише за шість місяців, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України, а саме за період з 01.06.2023 по 31.11.2023 у розмірі 674 163,90 грн. Крім того, ухвалою суду від 08.04.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». 25.04.2024 до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи, у яких АТ «НАК «Нафтогаз України» заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON] , вважаючи їх незаконними та необґрунтованими, вказуючи, зокрема, на те, що виплата премії є правом, а не обов`язком роботодавця та здійснюється за наявності фінансових можливостей відповідно до норм законодавства України та умов колективного договору. 04.06.2024 представником відповідача подано до суду додаткові пояснення у справі. 05.06.2024 до суду від представника позивача надійшли заперечення щодо пояснень третьої особи. Крім того, 05.06.2024 позивачем та представником відповідача подано до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, із урахуванням наявних в матеріалах справи письмових заяв по суті справі, поданих усіма учасниками справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992). Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, у період з 24.06.2020 по 30.06.2023 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Так, згідно з наказом AT «Укртранснафта» №383-К від 24.06.2020 [PERSON] було прийнято на роботу з 01.07.2020 на посаду директора з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта». Наказом №1124-К від 30.09.2022 [PERSON] з 03.10.2022 переведено на посаду начальника Департаменту з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта». 30.06.2023 [PERSON] згідно з наказом №643-к від 29.06.2023 звільнений з посади начальника Департаменту з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що на дату його звільнення йому не було виплачено відповідачем частину премії за підсумками роботи у 2021 році у розмірі 403 176,00 грн. Відповідачем даний факт не оспорюється. Разом із цим, заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що виплату такої премії було відтерміновано до прийняття відповідного рішення АТ «НАК «Нафтогаз України», про що було достовірно відомо і позивачу, а тому, оскільки таке рішення не прийнято, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Вирішуючи доведеність тверджень сторін, наведених в обґрунтування та заперечення позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 7.1 Статуту AT «Укртранснафта» (далі - Товариство) засновником та єдиним акціонером Товариства є Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»). Відповідно до пункту 1.2 Статуту АТ «Укртранснафта» останнє входить до Групи Нафтогаз у значенні цього терміну, наданому у п. 1.6. Статуту. Інтереси Товариства співпадають з інтересами АТ «НАК «Нафтогаз України» як єдиного акціонера та корпоративного центру Групи Нафтогаз, що діє в інтересах всієї Групи Нафтогаз. Звітність Товариства включається до консолідованої звітності Групи Нафтогаз. Внутрішні документи Групи Нафтогаз є обов`язковими для Товариства після їх затвердження (або схвалення) загальними зборами акціонерів Товариства («загальні збори»). До виключної компетенції загальних зборів належить: - затвердження (або схвалення) внутрішніх положень (з урахуванням підпункту 10.2.13), регламентів, політик та інших внутрішніх документів, а також внесення змін до них, якими регулюються будь-які питання, пов`язані з діяльністю Товариства, зокрема як юридичної особи Групи Нафтогаз, та які впроваджуються з ініціативи загальних зборів (пп. 10.2.12 п.10.2 Статуту Товариства); - поширення обов`язковості внутрішніх документів Групи Нафтогаз на Товариство відповідно до пункту 1.2 цього Статуту (пп.10.2.35 п.10.2 Статуту Товариства). Пункт 10.1 Статуту Товариства передбачає, що загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності Товариства, у тому числі, що належать до компетенції генерального директора. Порядок встановлення цілей та ключових результатів на 2021рік у Товаристві визначено в Регламенті управління ефективністю діяльності персоналу Групи Нафтогаз, затвердженому 10.03.2021 правлінням АТ «НАК «Нафтогаз України» (протокол №96), який є обов`язковим для Товариства відповідно до рішення акціонера Товариства №426 від 10.03.2021. Порядок здійснення оцінки досягнення поставлених цілей та ключових результатів за 2021рік у Товаристві визначено в Регламенті управління ефективністю діяльності працівників НАК «Нафтогаз України» та інших юридичних осіб Групи Нафтогаз, затвердженому 27.06.2022 правлінням АТ «НАК Нафтогаз України» (протокол №197), який є обов`язковим для Товариства відповідно до рішення акціонера Товариства №505 від 02.07.2022. Згідно з пунктом 8 резолютивної частини рішення правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 27.06.2022 (протокол №197) визначено розрахунок і виплату річної премії за результатами досягнення індивідуальних цілей ЦКР з урахуванням фінансової можливості Компанії та юридичних осіб Групи Нафтогаз відтермінувати до прийняття відповідного рішення правління з цього питання. Пунктом 2 резолютивної частини рішення акціонера Товариства №505 від 02.07.2022 установлено, що оцінка досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів працівників Товариства (далі - індивідуальні ЦКР) за 2021 рік здійснюється відповідно до пунктів 6, 7, 9 цього рішення. Пункт 8 резолютивної частини рішення акціонера Товариства №505 від 02.07.2022 визначає, що розрахунок і виплату річної премії за результатами досягнення індивідуальних ЦКР, з урахуванням фінансової можливості Товариства, відтермінувати до прийняття відповідного рішення акціонера Товариства з цього питання. Порядок розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат було затверджено 03.10.2022 правлінням АТ «НАК «Нафтогаз України» (протокол №12-КГ), яке є обов`язковим для Товариства відповідно до рішення акціонера №537 від 06.10.2022. Згідно з пунктом 9 Порядку розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, встановлено, що виплата Річної премії 2021 проводиться на підставі наказів Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз. Пунктом 10 Порядку розрахунку та виплати визначено, що виплата Річної премії 2021 працівникам Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз здійснюється з урахуванням фінансових можливостей Компанії, її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз у такому порядку: - у жовтні 2022 року в розмірі 30 % фактичної суми Річної премії 2021, розрахованої відповідно до пункту 8 цього Порядку; - у грудні 2022 року в розмірі 20 % фактичної суми Річної премії 2021, розрахованої відповідно до пункту 8 цього Порядку; - із відтермінування іншої частини (50 %) фактичної суми Річної премії 2021 на 2023 рік. Як встановлено судом, на виконання Порядку 31.10.2022 АТ «Укртранснафта» виплатило [PERSON] першу частину річної премії (30 %) за підсумками роботи за 2021 рік у розмірі 192 314,95 грн. та 23.12.2022 - другу частину річної премії (20 %) за підсумками роботи за 2021 рік у розмірі 128 209,97 грн. Встановлено також, що 29.12.2022 засіданням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» затверджено зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 03.10.2022 (протокол №12-КІ), яким замінено у підпункті 10.3 пункту 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання». Як уже зазначалося судом, згідно з наказом AT «Укртранснафта» №643-к від 29.06.2023 [PERSON] з 30.06.2023 звільнено з посади начальника Департаменту з управління майном та непрофільними активами AT «Укртранснафта» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, як вбачається зі змісту вказаного наказу, його пунктом третім визначено виплату невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році в сумі 403 176,00 (чотириста три тисячі сто сімдесят шість гривень 00 копійок), за згодою працівника, відтермінувати та здійснити після прийняття відповідного рішення акціонером Товариства. Підставою видачі такого наказу зазначено: заява [PERSON] , п. 7.32 розділу 7 Колективного договору Товариства від 23.12.2020 зі змінами та доповненнями, Регламент управління ефективністю діяльності працівників HAK «Нафтогаз України» та інших юридичних осіб Групи Нафтогаз, що затверджений рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 27.06.2022 (протокол №197), Порядок розрахунку та виплати працівникам HAK «Нафтогаз України», її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затверджений рішенням правління АТ «НАК «Нафтогаз України» від 03.10.2022 (протокол №12-КІ), рішення акціонера Товариства №505 від 02.07.2022. Зі змісту наказу також вбачається, що [PERSON] із ним був ознайомлений 30.06.2023, що підтверджується його особистим підписом. Таким чином, наведене свідчить про те, що станом на 30.06.2023 позивача було повідомлено роботодавцем про факт наявності невиплаченої йому частини премії за підсумками роботи у 2021 році в сумі 403 176,00 грн., а також те, що виплату такої премії на час звільнення останнього було відтерміновано до прийняття відповідного рішення акціонером Товариства. Разом із цим, при вирішенні даного спору суд керується наступними положеннями законодавства. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту №327 від 28.07.2010; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Статтею 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. В силу положень ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як встановлено судом, відповідачем порушено строки виплати заробітної плати позивачу, а саме частини премії за підсумками роботи у 2021 році. Розмір такої невиплаченої премії становить 403 176,00 грн., що не оспорюється відповідачем. Встановлено також, що 01.08.2023 представником позивача було направлено відповідачу вимогу про виплату позивачу заробітної плати, однак таку вимогу відповідачем виконано не було. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд визнає безпідставними доводи відповідача, наведені в заперечення позовних вимог у цій частині, з огляду на те, що прийняття роботодавцем рішення про відтермінування виплати заробітної плати, навіть при ознайомленні працівника із таким рішенням, не звільняє його від обов`язку дотримання строку розрахунку при звільненні відповідно до положень ст. 116 КЗпП України. Крім того, судом враховується, що 24.03.2022 набув чинності Закон України № 2136-IX від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Статтею 10 вказаного Закону визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором; роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати; у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Таким чином, вказаними вище положеннями Закону визначено, зокрема, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Разом із цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач повідомлявся відповідачем про наявність визначених у ст. 10 вказаного Закону обставин, тому виплата заробітної плати повинна здійснюватися в загальному порядку, так як роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини премії за підсумками роботи у 2021 році у розмірі 403 176,00 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним Судом України в постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як встановлено судом, повний розрахунок по виплаті заробітної плати після звільнення позивачу відповідачем не проведено. Отже, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Як вбачається із розрахунку заборгованості позивача, під час визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ним були враховані вимоги вказаного Порядку та обраховано середній заробіток за період з 01.07.2023 по 18.08.2023, тобто за 49 календарних дні, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 4406,30 грн. Сума середнього заробітку за вказаний період склала 215 908,70 грн. Водночас, в ході судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги у цій частині на 458 255,20 грн., оскільки просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за період з 01.06.2023 по 31.11.2023 складає 674 163, 90 грн. (215 908,70 + 458 255,20 грн.) Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у справах №6-259цс17 від 13.03.2017, №6-144ц13 від 29.01.2014, а також згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Як встановлено судом, і вказані обставини відповідачем не спростовані, на момент розгляду справи судоми заборгованість відповідача перед позивачем із виплати середнього заробітку не погашена. Таким чином, враховуючи те, що в процесі розгляду справи відповідачем не надано доказів виплати заявлених позивачем сум, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2023 по 31.11.2023 також є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача такого середнього заробітку у сумі 674 163, 90 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Наявними в матеріалах справи банківськими квитанціями підтверджується факт сплати позивачем судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6742,87 грн., а саме: 18.08.2023 - у розмірі 2159,87 грн.; 08.04.2024 - 4583,00 грн. Враховуючи задоволення позовних вимог у цій частині у повному обсязі, вказана сума судового збору, тобто 6742,87 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, враховуючи те, що за вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 4031, 76 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved