Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

[PERSON] 26.09.2023 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову відзначено, що з 24.10.2017 [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . [INFO] у них народився син - [PERSON] . 15.03.2019 шлюб між сторонами розірвано, син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач не піклується про дитину, не цікавиться його життям, станом здоров`я, розвитком та необхідністю матеріального забезпечення. Батько взагалі не спілкується з дитиною. Відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківського обов`язку по вихованню дитини, адже позивачка не забороняла бачитися з сином та виховувати його. Відповідач після початку війни залишив Україну та знаходиться в Європі. Жодної матеріальної допомоги відповідач не надає. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.09.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 01.11.2023. До суду 25.10.2023 надійшла заява представника [PERSON] - [PERSON] згідно якої відповідач не заперечує проти задоволення позову, просить розглядати справу за відсутності відповідача та його представника. У підготовчому засіданні 01.11.2023 [PERSON] повідомила, що представника [PERSON] допомагала їй готувати позов та збирати докази. Суд відмовив у задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] , оскільки наявний конфлікт інтересів, адвокат діяв в інтересах позивача та відповідача. Було замінено третю особу - Службу у справах дітей Одеської міської ради на орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради. Також протокольною ухвалою витребувано докази щодо перетину відповідачем державного кордону та матеріали виконавчого провадження. Розгляд справи відкладено до 05.12.2023. Ухвалою суду від 08.11.2023 задоволено заяву представника [PERSON] - [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою від 05.12.2023 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 31.01.2024. У судовому засіданні 31.01.2024 представник відповідача [PERSON] , яка брала участь в засіданні в режимі відеоконференції, повідомила, що не мала відношення до складення позову, просила оголосити перерву для з`ясування цього питання та виклику позивача в наступне засідання. Суд задовольнив клопотання, викликав позивача у наступне засідання, розгляд справи відклав до 28.03.2024. У судовому засіданні 28.03.2024 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] , яка брала участь в засіданні в режимі відеоконференції, було відкладено розгляд справи до 22.05.2024 у зв`язку з неявкою позивача. У судовому засіданні 22.05.2024 [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду 25.04.2024 з заявою про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, не заперечувала щодо задоволення позову. Третя особа у судове засідання не з`явилася, 30.01.2024 надали до суду висновок щодо вирішення питання позбавлення батьківських прав, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.18). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 24.10.2017 було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2019 у справі №521/21592/18 (а.с.21). Судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 30.08.2022 у справі №521/11802/22 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти з 17.08.2022 і до 19.12.2035 (а.с.16). Згідно розрахунку державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Романовської О.Л., заборгованість [PERSON] станом на 31.05.2023 складає 29 177,75 грн (а.с.17). [PERSON] 09.03.2022 уклала шлюб з [PERSON] , в результаті чого змінила прізвища на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.22). [PERSON] на території України не знятої чи не погашеної судимості немає (а.с.25). Чоловік позивача [PERSON] на території України не знятої чи не погашеної судимості немає (а.с.26). [PERSON] психіатричних протипоказань для виконання батьківських обов`язків немає (а.с.32). Згідно характеристики з дитячого закладу «Віні-Пух», [PERSON] відвідує дитячий заклад з січня 2023 року, за дитиною завжди приходить мама, колектив садочку контакту з татом не мав (а.с.33). Згідно інформації від Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] 12.03.2022 виїхав з території України через пункт пропуску Серпневе (а.с.70). Згідно висновку Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради №Т-2264 від 20.01.2024, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON] . У висновку зазначено, що [PERSON] звернувся до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, зазначивши своє місце проживання в м. Барселона, Іспанія, з заявою, якою не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав (а.с.88-90). Постановою КЦС ВС від 26.04.2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення батьківських прав щодо дитини. Згідно із ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення дітей до батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення від виконання обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм маралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (постанова Верховного Суду України у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, об`єктом статті 8 вказаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, враховуючи надані докази, які свідчать, що відповідач виїхав за межі території України в березні 2022 року, не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина [PERSON] , не забезпечує його матеріально, участі у вихованні не бере, не забезпечує його необхідним навчанням, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначене та подання заяви про не заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, вказує на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з повноти та беззаперечності доказів, достатніх для ухвалення рішення у відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: approved