Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

27.10.2023 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку автомобіля до відповідачів [PERSON] , і [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашова Г.В. 31.10.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 08.11.2023 року позивачем усунені виявлені недоліки. 30.11.2023 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб 01.12.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 20.02.2024 року. 20.02.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.04.2024 року. 09.04.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 05.06.2024 року. Відповідачами в відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 05.06.2024 року оголошена вступна і резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить : встановити факт її спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , з квітня 2021 року по [INFO] . Визнати за нею право спільної часткової власності на частку автомобіля марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] . Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.10.2023 року, видані приватним нотаріусом Кам`янського району Дніпропетровською області Малашовою Г.В., у спадковій справі № 89/2023 кожному на частку автомобіля марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог позивач явою посилається на наступне: з квітня 2021 року по 06 квітня 2023 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з гр. [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання в них народились спільні діти: син - [PERSON] , [INFO] і донька - [PERSON] , [INFO] , батьком яких в органах реєстрації актів цивільного стану записаний [PERSON] .. З квітня 2021 року вона і [PERSON] ,. проживали в буд. [ADDRESS] . 27.05.2022 року [PERSON] , був мобілізований до Збройних Сил України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». На час, коли [PERSON] , був мобілізований до ЗСУ вона була вагітною від нього другою дитиною. Оскільки [PERSON] , проходив військову службу у м. Харкові, вона з дітьми переїхала за місцем його проживання до м. Харков, де [PERSON] , зняв в оренду квартиру [ADDRESS] . В зазначеній квартирі вони разом мешкали до березня 2023 року. В м. Харкові вона народила другу дитину. В листопаді місяці 2022 року вона разом із [PERSON] , спільно придбали в м. Харкові у власність автомобіль марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] .Даний автомобіль був зареєстрований на [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане ТСЦ 6350. В березні 2023 року вона з дітьми повернулась на проживання до с. Андріївка Кам`янського району Дніпропетровської області. [INFO] [PERSON] , загинув під час виконання бойового завдання в м. Бахмут Донецької області. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина у вигляді автомобіля марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] ,. є двоє їхніх дітей та батьки [PERSON] ,. відповідачі за справою. 10.10.2023 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., були видані свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі № 89/2023, відкритої після смерті [PERSON] , на ім`я їхніх дітей [PERSON] і [PERSON] і батьків [PERSON] ,, [PERSON] і [PERSON] по частці на кожного спадкоємця на автомобіль марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] .. Проте, при видачі свідоцтв про право на спадщину не було враховано, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю її та [PERSON] , і свідоцтва про право на спадщину за законом видані без врахування її частки у спадковому майні, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Також пояснила. що з [PERSON] , вони почали спільно проживати однією сім`єю з серпня 2021 року. Крім автомобіля вони купували і інше майно, але це були предмети побуту та інструменти, які залишились у неї. Відповідачі, [PERSON] , і [PERSON] ,. в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. Відзиви на позовну заяву не надали. Зі змістом позовних вимог ознайомлені. Оскільки [PERSON] , писав заяву на ознайомлення з матеріалами справи та підтвердив, що з матеріалами справи ознайомлений 20.12.2023 року. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашова Г.В., в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із правовідносин власності і спадкових правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який загинув під час захисту територіальної цілісності України, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, та повідомленнями військової частини. За доводами позивача, позивачка та [PERSON] , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2021 року по [INFO] . Під час спільного проживання у позивачки і [PERSON] , народились спільні діти: син - [PERSON] , [INFO] і донька - [PERSON] , [INFO] , батьком яких в органах реєстрації актів цивільного стану записаний [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, в яких батьком записаний [PERSON] . З квітня 2021 року позивачка і [PERSON] ,. проживали в буд. [ADDRESS] . З середини 2022 року позивачка з дітьми переїхала до м. Харкова., де [PERSON] , проходив в військову службу зняв в оренду квартиру [ADDRESS] . В зазначеній квартирі вони разом мешкали до березня 2023 року. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення. - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Факт спільного проживання позивачки і [PERSON] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так. свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству із позивачкою в с. Андріївка. Їй відомо, що позивачка і [PERSON] з 2021 року почали проживати разом. В них народились діти. Проживали вони як сім`я, безперервно. Коли почалась війна [PERSON] був призваний до лав ЗСУ. [PERSON] , . їздила до нього і деякий час проживала там разом з ним. Потім повернулась в село. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснила, що вона тісно спілкується із сім`єю позивачки і їй відомо, що позивачка і [PERSON] з 2021 року почали проживати разом. В них народились діти. Проживали вони як сім`я, безперервно. За час спільного проживання вони купили автомобіль. Їй відомо, що [PERSON] , розірвала попередній шлюб, до початку проживання із [PERSON] , а [PERSON] , в шлюбі не перебував. В 2022 році вони проживали в м. Харків. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона перебуває у дружніх відносинах з сім`єю позивачки і їй відомо, що позивачка і [PERSON] з 2021 року почали проживати разом. В них народились діти. Проживали вони як сім`я, безперервно. В період спільного проживання вони купили автомобіль. Також факт спільного проживання позивачки і [PERSON] , підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами: - копіями свідоцтв про народження дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , батьком яких в органах реєстрації актів цивільного стану записаний [PERSON] . -Актом № 10 від 10.03.2023 року, складеного в.о. старости с. Андріївка [PERSON] , згідно якого [PERSON] ,.і [PERSON] проживали по [ADDRESS] з 2020 року -Інструкціями на придбані товари домашнього вжитку. Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 3 СК України - Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Відповідно до п. 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних обов`язках. обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Виходячи з вищевикладеного, суд у відповідності з обраним заявником способом захисту прав, та враховуючи, що ні позивачка , ні [PERSON] , не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі, оскільки суду надана копія рішення суду від 28.08.2018, яке набрало законної сили 09 жовтня 2018 року про розірвання шлюбу між [PERSON] ,. та її першим чоловіком [PERSON] , у позивачки і [PERSON] ,. за час спільного проживання народилось двоє дітей, відносно яких [PERSON] ,. визнавав за життя своє батьківство та був записаний батьком дітей в органах реєстрації актів цивільного стану, вважає за можливе задовольнити вимоги в частині встановлення факту спільного проживання, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2021 року по [INFO] позивачки і [PERSON] . Оскільки наданими суду доказами підтверджено, що позивачка та [PERSON] , проживали разом, вели спільне господарство, у них народились спільні діти, були пов`язані спільним побутом та взаємними правами і обов`язками як подружжя . Судом також встановлено, що 20 листопада 2022 року був придбаний автомобіль марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] . Даний автомобіль було зареєстровано на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане ТСЦ 6350. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 СК України - Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що транспортний засіб: автомобіль марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] є спільною сумісною власністю позивачки і [PERSON] ,. оскільки був придбаний в період їх спільного проживання як чоловіка і жінки. Даний факт встановлений судом за наведеним вище обґрунтуванням. На час придбання транспортного засобу ні позивачка, ні [PERSON] ,. не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на частину автомобіля марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] , також підлягають задоволенню. В свою чергу судом встановлено, що 10.10.2023 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Малашовою Г.В., були видані свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі № 89/2023, відкритої після смерті [PERSON] , на ім`я дітей позивачки і [PERSON] , - [PERSON] і [PERSON] і батьків [PERSON] , - [PERSON] і [PERSON] по частці на кожного спадкоємця на автомобіль марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину та матеріалами спадкової справи № 89/2023, відкритої після смерті [PERSON] . У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У статті 1278 ЦК України зазначено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Частиною першою статті 1280 ЦК України передбачено, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. У Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину вносяться нотаріусом до Спадкового реєстру (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5). Судом встановлено, що на час видачі свідоцтв про право на спадщину, були визначені частки на спадковий автомобіль був між чотирма спадкоємцями першої черги - дітьми та батьками померлого. Позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем [PERSON] , тому у неї не виникло право на спадкування, при видачі свідоцтв про право на спадщину. Таке право не виникає у позивачки і після встановлення факту її спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, оскільки відповідно до ст. 1264 ЦК України - У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином позивачка є спадкоємцем четвертої черги, в той час як діти і батьки спадкодавця є спадкоємцями першої черги. А відповідно до ч.1.2 ст. 1258 ЦК України - Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На час видачі свідоцтв про право на спадщину позивачка не ставила вимоги про визнання за нею права власності на частину спадкового майна, в даному випадку автомобіля, як на частку в спільному сумісному майні подружжя. Тому нотаріусом законно були видані свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям першої черги з правильним визначенням частки кожного із спадкоємців. Позивачкою поставлені також вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих спадкоємцям першої черги після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1301 ЦК України - Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З наведених вище обґрунтувань судом встановлено, що спадкоємці, які отримали свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , мали право на спадкування майна, та на час видачі цих свідоцтв частка кожного спадкоємця була визначена правильно. Тому відсутні підстави для визнання виданих відповідачам та дітям позивачки свідоцтв про право на спадщину недійсними. В свою чергу в зв`язку з визнанням за позивачкою права власності на частину спадкового майна, а саме: автомобіля марки Chevrolet, комерційний опис Aveo рік випуску 2007, колір коричневий, номер шасі (кузова) [NUMBER] , як на спільне сумісне майно подружжя, у позивачки виникає право ставити вимоги про внесення змін до виданих свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям, яким вини видані, оскільки в даному випадку змінюється розмір частки, я ку кожен із цих спадкоємців має право успадкувати. Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України. Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтва про право на спадщину з`являться інші спадкоємці. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. Позивачкою не ставляться вимоги про внесення змін до виданих свідоцтв про право на спадщину, з урахуванням її частки. Крім того на час розгляду даного спору такі вимоги є передчасними, оскільки позивачка повинна після набрання рішенням чинності звернутись до нотаріуса з вимогою про внесення змін у видані свідоцтва про право на спадщину. І лише у випадку відмови нотаріуса у внесенні змін, у позивачки виникає право звертатись до суду саме з вимогами про внесення змін до виданих свідоцтв про право на спадщину, а не про визнання їх недійсними. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними виданих відповідачам та дітям позивачки свідоцтв про право на спадщину після померлого [PERSON] ,. задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 805 грн. 20 коп.. з кожного, на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial