Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У листопаді 2023 року\~\~ [PERSON] \~ звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свій позов обґрунтовувала тим, що між нею та [PERSON] був укладений Договір № 3/34 на пайову участь у будівництві від 06.11.2020 року, відповідно до якого забудовник [PERSON] приймає [PERSON] у пайове будівництво житлового багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] шляхом внеску [PERSON] паю у будівництво. У свою чергу вона свої зобов`язання за Договором №3/34 на пайову участь у будівництві виконала в повному обсязі. З 2020 року вона постійно проживає в цій квартирі, користується і сплачує всі комунальні послуги, зробила ремонт, обладнала необхідною технікою. Разом з тим, відповідач до сьогоднішнього дня свого обов`язку з передачі квартири у власність позивача не виконав. Її неодноразові звернення протягом кількох років залишились без жодного реагування з боку відповідача. Вважає своє право порушеним та їх відновлення можливе лише в судовому порядку. Просила суд: зобов`язати [PERSON] виконати в натурі договір №3/34 на пайову участь у будівництві від 06 листопада 2020 року з передачі у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності та призначено підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~зобов`язання вчинити\~дії та\~визнання права\~власності та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 27 травня 2024 року. При розгляді справи по суті в судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив позовну заяву задовольнити. У судове засідання [PERSON] чи його представник не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Ухвала про відкриття, позовна заява з додатками відповідачу направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. Конверти повертались з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Додатково відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. З інформацією про рух справи, прийняті судові рішення, дату розгляду справу відповідач мав можливість ознайомитись на відповідному сайті та реєстрі судових рішень. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір № 3/34 на пайову участь у будівництві від 06.11.2020 року, відповідно до якого забудовник [PERSON] приймає [PERSON] у пайове будівництво житлового багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] шляхом внеску [PERSON] паю у будівництво. У Додатковій угоді № 1 від 06.11.2020 року до Договору на пайову участь у будівництві № 3/34 від 06.11.2020 року була встановлена вартість пайового внеску в сумі 681\~600,00 грн. Відповідно до Розписки від 06.11.2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] прийняв від [PERSON] зазначену суму. Суд також встановив, що 06 листопада 2020 року між [PERSON] , що діє в інтересах забудовника [PERSON] та [PERSON] також був підписаний Акт прийому-передачі квартири для ремонту. Між [PERSON] та ТОВ «ЖК Молодіжне містечко» буд укладений Договір № Б-3-34 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06.11.2020 року, за яким ТОВ «ЖК Молодіжне містечко» надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] . Через те, що відповідач до сьогоднішнього дня не виконав свого обов`язку з передачі квартири у власність позивача, хоча зі сторони [PERSON] були виконані всі зобов`язання за Договором № 3/34 на пайову участь у будівництві виконала в повному обсязі, та з метою захисту своїх прав, [PERSON] неодноразово зверталась як до відповідача та його представників, так і до різних органів державної влади. 29.09.2022 року [PERSON] зверталась з Претензією до [PERSON] , в якій зазначила, що в її квартирі за адресою: [ADDRESS] , відсутнє газопостачання та опалення, в той час, як будинок під`єднано до газопостачальної мережі. 20.03.2023 року [PERSON] зверталась із Заявою до забудовника ЖК «БЛАГОРОД» [PERSON] , в якій просила негайно підписати акт приймання-передачі квартири за адресою: [ADDRESS] , та надати довідку про оплату в повному обсязі її вартості, технічний паспорт та передати об`єкт у власність [PERSON] .. 20.03.2023 року [PERSON] зверталась із Заявою до Голови Київської обласної військової адміністрації, в якій просила зобов`язати забудовника ЖК «БЛАГОРОД» [PERSON] та його довірену особу [PERSON] надати [PERSON] необхідний пакет документів на квартиру за адресою: [ADDRESS] , для державної реєстрації права власності. 30.05.2023 року [PERSON] зверталась із Заявою до Прем`єр-Міністра України, в якій просила зобов`язати забудовника ЖК «БЛАГОРОД» [PERSON] та його довірену особу [PERSON] передати у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . У відповіді на запит [PERSON] від 20.03.2023 року, Департамент містобудування та архітектури зазначив, що втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності не допускається, а також зазначили, що [PERSON] має право звернутися до суду за захистом своїх майнових та немайнових прав та інтересів. Заяви та звернення [PERSON] не призвели до жодних результатів, квартира досі не передана їй у власність, що стало підставою для звернення до суду за захистом прав. Також з пояснень позивача встановлено, що [PERSON] протягом 2020-2023 року постійно проживає та утримує квартиру [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується відповідними рахунками на сплату житлово-комунальних та інших послуг, газопостачання, водопостачання, електропостачання, ремонт та обладнання квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформації отриманої з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] (на даний час Бучанський район) Київської області введений в експлуатацію. Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не здійснена. Також відповідно до технічних умов на електромережі, газорозподільної мережі, каналізування та водопостачання житлового будинку по [ADDRESS] , замовником даних технічних умов приєднання є [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. Згідно вимог ст.\~3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Відповідно до вимог ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей\~526,\~527,\~530-532 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки ( частина перша\~статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»\~дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (стаття 3 Закону). Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право\~це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до частини другої\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Новостворене нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб`єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб`єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно. Згідно вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову. Відповідно до частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені в судовому засіданні докази, протягом всього часу відповідач не заперечував права [PERSON] на отримання квартири у власність та не передавав спірну квартиру у власність третім особам, не повернув кошти, отримані за об`єкт будівництва, після виконання позивачем всіх умов укладених договорів, відповідач не виконує умови договору, тобто по суті заперечує право власності позивача на спірну квартиру, не надає пакет документів, необхідний для реєстрації права власності, тому позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. За таких обставин суд прийшов висновку, що найефективнішим та достатнім способом захисту прав позивачки є визнання права власності на квартиру, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. В свою чергу в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, суд прийшов висновку, що найефективнішим та достатнім способом захисту прав позивачки є визнання права власності на квартиру, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. В свою чергу в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial