Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про сягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки КІА SORENTO, 2011 року випуску, визнання автомобіля марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , спільним майном [PERSON] та [PERSON] , розмір часток яких у праві власності на даний транспортний засіб становить по1/2 частці, припинення права [PERSON] на 1/2 частку у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, припинення права [PERSON] на 1/2 частку у праві власності на автомобіль марки ВАЗ 21101, 22007 року випуску з присудженням йому грошової компенсації у розмірі 39 426,38 грн., визнання за [PERSON] право власності на автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, в цілому. Крім цього, за результатами розгляду справи провести взаємозалік грошових вимог між [PERSON] та [PERSON] , стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] різницю між розміром 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки КІА SORENTO, 2011 року випуску та 1/2 частини ринкової зотості автомобіля марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску. Позов обґрунтовано тим, що 07.02.2008 виконкомом Верб`язької сільської ради Воловецького району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано два транспортні засоби: автомобіль марки KIA SORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який 08.11.2019 було зареєстровано в ТСЦ 4642 за [PERSON] з зидачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , який фактично володів і користувався відповідач та автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який 23.07.2021 було зареєстровано в ТСЦ 4642 за [PERSON] з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , яким фактично володіла та користувалася позивач. 03.08.2023 рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області шлюб між сторонами було розірвано. Дане судове рішення набрало законної сили 05.09.2023 і ніким не оскаржувалося. На час звернення позивача до суду із позовом про розірвання шлюбі автомобіль марки KIA SORENTO продовжував знаходитися у володінні та користуванні відповідача, а автомобіль марки ВАЗ 21101 у володінні та користуванні позивача. На початку вересня позивачу стало відомо про те, що з метою уникнення претензій з її боку щодо поділу автомобіля марки KIA SORENTO відповідач уклав фіктивний договір купівлі-продажу даного транспортного засобу, хоча і на даний час він фактично володіє та користується даним автомобілем. Листом від 14.09.2023 №Р-203/А Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області надіслав інформаційну довідку з результатами пошуку ТЗ по «НАІС ДЦАІ» МВС України по відповідача, а такої копії договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 29.07.2023 року №4642/2023/3965346 та від 23.07.2021 року №4632/2021/2696164. Зі змісту договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.07.2023 року №4642/2023/3965346 відомо про те, що без відома та згоди позивача відповідач відчужив автомобіль марки KIA SORENTO на користь свого троюрідного брата [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . За наслідками такого відчуження державний номерний знак автомобіля марки KIA SORENTO було змінено на [NUMBER] . При цьому вартість автомобіля, а також інші істотні умови договору, на копії були затоновані РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області. Незважаючи на відчуження автомобіля марки KIA SORENTO відповідач фактично продовжує ним користуватися. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 29.07.2023 року №4642/2023/3965346 був укладений відповідачем фіктивно з метою позбавлення позивача права власності на його частку. [PERSON] знав про те, що автомобіль був придбаний між позивачем та відповідачем у період шлюбу за спільні кошти, а також про те, що позивач не давала згоди на його відчуження. Ухвалою судді від 26.09.2023 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та витребувано від Територіального сервісного центру №4642 МВС у Львівській області копії договорів куаівлі продажу транспортних засобів від 29.07.2023 за №4642/2023/3965346 та від 23.07.2021 за №4632/2021/2696164. \~ \~ \~ \~Також, ухвалою судді від 26.09.2023 накладено арешт на транспортний засіб автомобіль марки Kia Sorento, 2011 року випуску, номер кузова - [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , заборонивши вчиняти дії, спрямовані на відчуження транспортного засобу. \~ \~ \~ \~23.10.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню беручи до уваги те, що сторони по справі з 2008 по 2023 перебували в офіційно у зарєєстрованому шлюбі, а автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 р.в. був придбаний 2021 такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже, вимога зазначена щодо визнання такого спільним сумісним майном є недоречною, оскільки на дані правовідносини поширюється дія презумпції спільної сумісної власності. Щодо вимоги припинення права відповідача на 1/2 частку у праві власності на автомобіль ВАЗ 21101, 2007 р.в., д.н.з [NUMBER] з присудженням йому грошової компенсації, у випадку, якщо позивач заявляє вищевказану вимогу, він повинен розуміти про свій обов`язок попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду. Оскільки тільки в такому випадку суд може забезпечити належне виконання рішення суду, у випадку припинення права відповідача 1/2 частку у праві власності на автомобіль ВАЗ 21101,2007 р.в., д.н.з [NUMBER] . 05.12.2019 суддею Воловецького районного суду Закарпатської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.11.2019 і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку. Про існування судового наказу відповідач дізнався лише 18.09.2023, після того, як йому зателефонував державний виконавець та повідомив про наявність виконавчого провадження, яке відкрито за заявою його дружини, як пред`явила судовий наказ. Того самого дня [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу такого наказу. На момент звернення до суду, [PERSON] приховала той факт, що вона із відповідачем проживають разом однією сім`єю, і утриманням родини займається одноособово відповідач. [PERSON] , як утримував спільних дітей, так і утримує в добровільному порядку, кошти надавав весь період за який дружина просила аліменти з 2019 по день звернення до суду, що свідчить про безпідставність виданого та пред`явленого до виконання судового наказу. Саме він як батько, усі наявні кошти (доходи) витрачав на забезпечення достатнього рівня життя родини, натомість позивач не вказала про існування таких обставин. Відповідно до виписок з особистої карти [PERSON] виданої AT КБ «ПриватБанк» та дублікатів чеків від 12.02.2019 (сума 6 000 грн), 19.02.2019 (1 750 гри), 15.03.2019 (5 500 грн), 11.04.2019 (7 000 грн) всі інші транзакції чітко прослідковуються у виписці. Тобто, [PERSON] на постійній основі (період 2019 - 2023) надсилав кошти на особисту картку [PERSON] що свідчить про те, що відповідач не ухилявся від обов`язку утримувати дружину і дітей. Докази долучаються до відзиву. Беручи на уваги дану виписку, а також наявність виконавчого провадження за заявою [PERSON] , яка пред`явила до виконання судовий наказ з 2019 (в той час, коли проживала та вела господарство з [PERSON] , отримувала кошти на утримання дітей). Таким чином позивач вирішила подвоїти своє бажання щодо отримання коштів на утримання дітей (в добровільному і примусовому порядку). Зважаючи на те, що відповідач тільки вересні дізнався про наявність судового наказу за 2019: про пред`явлення його до ДВС, що автоматично призвело нарахування відповідачу заборгованості за три роки (які він сумлінно сплачував в добровільному порядку кошти на утримання дітей, які з ним проживали), останній звернувся до суду із заявою про перегляд такого за нововиявленими обставинами. А отже, враховуючи вищенаведене, зазначенні мотиви позивача, які вона просить врахувати суд, як підставу для звільнення такої від обов`язку внесення на депозитний рахунок суду є безпідставними та непередбачені нормами законодавства України. Ухваллю суду 20.02.2024 по справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: Яка дійсна (ринкова) вартість транспортного засобу марки КІА SORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] на час проведення експертизи, а у разі неможливості встановлення такої вартості, ринкова ціна подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 02.04.2024 провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відновлено та призначено підготовче судове засідання. 11.06.2024 підготовче провадження по справі закрито та призначено судоовий розгляд. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали. Представник відповідача в судовому засіданні Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено\~судом і\~вбачається з\~матеріалів справи,\~сторони по\~справі перебували\~в зареєстрованому\~шлюбі з\~07.26.2008\~по 03.08.2023,\~що рішенням\~Воловецького районного\~суду Закарпатської\~області \~від 03.08.2024,\~яке набрало законної сили 05.09.2023. За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторони придбали автомобіль марки KIASORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який 08.11.2019 було зареєстровано в ТСЦ 4642 за [PERSON] з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який 23.07.202 було зареєстровав в ТСЦ 4642 за [PERSON] з видачею свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] . Як вбачається із договору купівлі-продажу транспортного засобу від 29.07.2023 року №4642/2023/3965346 [PERSON] відчужив автомобіль марки KIASORENTO, 2011 року випуску на користь [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , без згоди позивача. За наслідками такого відчуження державний номерний знак автомобіля змінено на [NUMBER] . \~ \~ \~ \~В п. 55 постанови від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувану. Якщо повернення майна його відчужувану не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним автомобілем не було здійснено. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 №11). Таким чином, суд виходить із права позивача, як одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, останній має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц), тому суд враховує його під час вирішення цієї справи з огляду на вимоги ч.4 ст.263 ЦПК України. Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №61-9018сво18 викладений правовий висновок, згідно з яким у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач не отримував згоду жінки на укладення договору продажу транспортного засобу . У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 159/6782/18 вбачається, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення грошової компенсації вартості проданого майна є такою, що підлягає задоволенню. Щодо визначення розміру грошової компенсації, то суд виходить з наступного. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З висновку експерта №СЕ-19/107-24/2542-АВ від 14.03.2024 вбачається, що дійсна ринкова вартість транспортного засобу марки КІА SORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] на час проведення експертизи становить 348871 грн. Аналізуючи наведені норми закону, факти та докази, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль КІА SORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 174\~435,50 грн. Таким чином, з огляду на вищенаведене, розмір грошової компенсації, яку повинен сплатити відповідач на користь позивача, складає 174\~435,50 грн., або ж 1/2 частину. Зазначені обставини переконують суд в наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 вартості проданого майна, належного сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме автомобіля марки КІА SORENTO, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] в розмірі 174\~435,50 грн. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Щодо заявлених позовних вимог щодо визнання права власності на автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер - [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , суд встановив наступне. Як свідчить\~звіт про\~оцінку майна\~№09-4/2023,\~виконаний 12.09.2023\~ФОП [PERSON] ,\~ринкова вартість\~автомобіля марки\~ВАЗ 21101,\~2007\~року випуску,\~ідентифікаційний номер\~-\~ [NUMBER] складає 78 852,75 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 .09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Практика Верховного Суду вказує на те, що зустрічність вимог передбачає одночасну участь сторін у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому. Тобто, сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, і навпаки. Що ж до однорідності вимог, то вона визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом (вираженням) і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань. Це означає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна до одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними. Оскільки спірні\~автомобілі є\~недодільними речами,\~спільне володіння\~і користування\~мною та\~відповідачем спірними\~автомобілями є\~неможливим,\~з урахуванням\~того,\~що у\~фактичному користуванні\~відповідача перебуває\~автомобіль марки\~КІА SORENTO,\~2011\~року випуску,\~номер кузова\~ [NUMBER] , а у користуванні позивача автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , власником якого є відповідач, необхідно визнати автомобіль марки ВАЗ\~21101,\~2007\~року випуску\~ спільним сумісним майном, яке належить сторонам у рівних частках, припинити право відповідача на його частку у праві власності на автомобіль марки ВАЗ\~21101,\~2007\~року випуску та визнати за позивачем власності право на цю частку, визнавши позивача єдиним повноправним власником автомобіля марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску. Натомість стягнути з позивача на користь відповідача вартості 1/2 частки ринкової вартості втомобіля марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, яка складає 39 426,38 грн. Крім цього, необхідно провести взаємозалік заявлених вимог за наслідками розподілу спільного сумісного майна та стягнути з відповідача на користь позивача різницю між вартістю частки позивача у праві власності на автомобіль марки КІА SORENTO,\~2011\~року випуску,\~номер кузова\~ [NUMBER] та вартістю частки відповідача у праві власності на автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер - [NUMBER] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2147 грн. та 536,80 грн., а також вартість проведеної експертизи в сумі 2007,60 грн.

Outcome: approved