Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

представник заявника\~ [PERSON] адвокат\~Галамага Наталія\~Михайлівна звернулася\~до Бродівського\~районного суду\~Львівської області\~з заявою\~про встановлення\~факту постійного\~проживання спадкодавця\~із спадкоємцем\~на час\~відкриття спадщини,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що [INFO] померла\~дружина заявника\~ [PERSON] .\~Представник заявника\~зазначає,\~що 24.01.2024\~ [PERSON] звернувся\~до приватного\~нотаріуса Львівського\~міського нотаріального\~округу Гаврилової\~Н.В.\~із заявою\~про відкриття\~спадкової справи\~та видачу\~свідоцтва про\~право на\~спадщину.\~Однак,\~нотаріус відмовила\~у прийнятті\~заяви,\~ оскільки\~після смерті\~ [PERSON] 27.11.2022\~року строк\~для прийняття\~спадщини (з\~врахуванням додаткового\~строку)\~вийшов 27.09.2023\~року. Представник заявника стверджує, що метою встановлення факту спільного проживання [PERSON] із спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 01.04.2024 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду. Представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити на підставі доказів викладених у заяві. Заінтересовані особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали заяви про слухання справи за їх відсутності, заяву представника заявника: [PERSON] адвоката Галамаги Наталії Михайлівни про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини підтримують, просять її задовольнити. Свідки [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні підтвердили факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] у [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила [INFO] . Також зазначили, що вказане подружжя мешкали за вказаною адресою приблизно з 2006-2009 років до моменту смерті [PERSON] [INFO] . На даний момент заявник мешкає за вказаною адресою сам. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст.12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до\~ст.\~76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами у справі встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 грудня 2022 року (а.с. 14). [PERSON] , належала земельна ділянка з кадастровим номером: 4620382000:10:004:0061; земельна ділянка з кадастровим номером: 4620382000:16:001:0096, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 288050507 від 02.12.2021 року, витягом про реєстрацію права власності № 288067169 від 02.12.2021 року (а.с. 19,20); автомобіль марки VolkswagenTouran, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 18). [PERSON] є чоловіком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29 серпня 1992 року (а.с. 11). У даному шлюбі в подружжя народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 жовтня 1994 року (а.с. 12) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 січня 1999 року (а.с. 13). [PERSON] з 2006 року (з моменту купівлі квартири) разом з дружиною до дня її смерті фактично проживав за адресою [ADDRESS] , дана обставина підтверджується довідкою голови ОСББ «Стрийська 101» від 05.02.2024, з якої вбачається, що громадянин [PERSON] , з 2006 року, в тому числі 27 листопада 2022 року та по сьогоднішній день не зареєстрований, але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). 24.01.2024 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гаврилової Н.В. із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріус відмовила у прийнятті заяви, зазначивши: «Після смерті [PERSON] 27.11.2022 року строк для прийняття спадщини (з врахуванням додаткового строку) вийшов 27.09.2023 року (а.с. 16). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статті 1216-1218 ЦК України визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У п.п. 2,23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом ст. 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до ч. ч. 3 і 4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1ст. 29ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання заявниці за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачкою та оцінені судом. Такий висновок викладений у постанові Верховного Судувід 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її чоловік та діти. Заяву про прийняття спадщини діти [PERSON] та [PERSON] , не подавали, спільно не проживали, на спадщину після смерті матері не претендують, а відтак спору у даній справі немає. Метою встановлення факту спільного проживання [PERSON] із спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, а відтак, заявник позбавлений можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час її смерті. Оскільки, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем має значення для створення заявником умов для реалізації власних спадкових прав і спору про право, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, не виникло, суд приходить до переконання про необхідність задоволення заявлених вимог.

Outcome: approved