Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом, в якому просить: -встановити факт проживання [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) однією сім`єю без шлюбу в період з січня місяця 2004 року по 26 липня 2010 року. -визнати спільною сумісною власністю [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) квартиру, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19314751108). -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19314751108). -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що складається в цілому з житлових кімнат, зазначених на плані: «3» площею - 20, 8 кв.м., «4» - 30, 4 кв.м., «6» - 35, 6 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., передпокію «1» - 13, 7 кв.м., санвузла «2» - 5, 7 кв.м., коридору -«5» - 3, 2 кв.м., кухні «7» - 24, 3 кв.м., лоджії - 5, 4 кв.м., лоджії - 12, 3 кв.м., загальною площею 151, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19314751108). -стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 420 (тринадцяти тисяч чотирьохсот двадцяти) гривень 00 копійок. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з січня 2004 року по 26 липня 2010 року вона проживала із відповідачем однією сім`єю без шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . 27 липня 2010 року сторони уклали шлюб. За час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу сторони за спільні кошти набули у власність квартиру, загальною площею 151, 4 кв.м., житловою площею 86, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 19314751108). Позивач вказує, що спірна квартира придбавалася сторонами під час фактичних шлюбних відносин і на неї розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Позивач зазначила, що 11 березня 2013 року відповідач подарував їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до укладеного між ними договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184. Однак рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року у цивільній справі № 501/1867/18, яке набрало законної сили, цей договір визнано недійсним. Таким чином, спірна квартира повернулася у власність відповідача. Позивач також зазначила, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2019 року у цивільній справі № 501/1714/19 шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Позивач зверталася до відповідача з проханням оформити на неї 1/2 частину їх спільного майна, проте відповідач не погоджується на такий поділ посилаючись на те, що спірне майно є його особистою приватною власністю. Крім того, в межах виконавчого провадження, в якому позивач не є боржницею, накладено арешт на нерухоме майно, частка якого належить позивачці як співвласнику спільного сумісного майна подружжя. За вказаних обставин позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя. Позивач надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила розглядати справу без її участі. Відповідач належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про визнання позовних вимог, в якій не заперечує проти позову. Третя особа повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не сповістила, пояснення щодо позову не надала. За змістом частини четвертої ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Отже, у зв`язку з тим, що відповідач по справі визнав позов в повному обсязі, суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у сторін народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси 26 червня 2007 року. 16 квітня 2009 року відповідач придбав квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідача зареєстровано 05 жовтня 2010 року, що підтверджується Інформаційною довідкою № 349622709 від 09 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 27 липня 2010 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управляння юстиції Одеської області 27 липня 2010 року. 11 березня 2013 року відповідач подарував позивачці квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до укладеного між ними договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, народження дитини у 2005 році, реєстрація шлюбу у 2010 році, суд дійшов висновку, що позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2004 року по 26 липня 2010 року. Судом також враховано, що відповідач фактично визнав обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, і у суду не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому суд у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України вважає обставини щодо проживання позивача та відповідача однією сім`єю без шлюбу в період з січня 2004 року по 26 липня 2010 року доведеними. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду Українивід 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Судом встановлено, що 11 березня 2013 року відповідач подарував позивачці квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до укладеного між ними договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрованого в реєстрі за № 184. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 липня 2019 року у справі № 501/1714/19 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 лютого 2023 року у справі № 501/3714/22 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання спільного сина [PERSON] у твердій грошо\-вій сумі 25000,00 грн. щомісячно з 01 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року у справі № 501/1867/18 визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідче\-ний 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Іллічівського (Чорноморського) нотаріального округу Мирошниченко Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 184. Отже, відповідач є останнім власником спірної квартири, оскільки згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на вищевикладене, оскільки квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , набута відповідачем за час спільного проживання із позивачем однією сім`єю без шлюбу, враховуючи відсутність доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період спільного проживання сторін, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя підлягають задоволенню, а майно - поділу. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню то з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved