Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в якому просить стягнути з відповідача СФГ «Нива» [PERSON] в якості відшкодування майнової шкоди 144 777 грн. 83 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. 00 коп. та відповідача [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. 00 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.12.2014 близько 08 год. 15 хв. [PERSON] (далі Відповідач 2) керувала транспортним засобом «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить СФГ «Нива» (далі - Відповідач 1). Під час руху по дорозі «Київ-Суми- Юнаківка» в напрямку м.Суми, на 74 км автодороги, виїхала на зустрічну полосу автодороги, де зіткнулася з керованим позивачем - [PERSON] транспортним засобом «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер [NUMBER] , в якому він перевозив в якості пасажира [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач та [PERSON] отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. На підставі викладених обставин слідчим Бобровицького ВП ГУНП в Чернігівській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014270080000412, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.12.2014 року з попередньою правовою кваліфікацією за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Позивачу кримінальним правопорушенням у кримінальному провадженні № 12014270080000412 завдано шкоду здоров`ю та майну та відповідно було визнано потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Так, 24.10.2016 року позивачем було подано цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. 25.07.2023 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12014270080000412 від 10.12.2014 року, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 cт. 286 КК України було закрито на підставі п. 1 ч. 2 cт. 284 КПК України, а [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 cт. 286 КК України на підставі п. 3 ч. 1 cт. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов про відшкодування шкоди завданої злочином залишено без розгляду. Разом з тим, ч. 7 ст. 128 КПК України закріплює право особи, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особи, цивільний позов якої залишено без розгляду, пред`явити його в порядку цивільного судочинства. У випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілого можуть бути вирішенні в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду». Таким чином, користуючись правом наданим ЦПК України та КПК України з метою відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, яке було вчинене [PERSON] , яку ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2023 року було звільнено від відповідальності, а кримінальне провадження № 12014270080000412 закрите, тому позивач звернувся з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства. Щодо матеріальної шкоди зазначає, що висновком № 254 судової автотоварознавчої експертизи від 21 квітня 2016 року встановлено розмір матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] , що складає 119 090 грн. 36 коп. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та постанови слідчого Бобровицького ВП ГУНП в Чернігівській області Лупини В.І. від 25 серпня 2015 року, володільцем транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , станом на дату дорожньо-транспортної пригоди була юридична особа - СФГ «Нива». Під час дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом керувала відповідач 2, однак автомобіль вона лише використовувала. Транспортний засіб їй був переданий відповідачем 1 без належного юридичного оформлення, отже автомобіль не виходив із володіння відповідача 1 на момент дорожньо-транспортної пригоди 09.12.2014 року за участю [PERSON] . Станом на 09.12.2014 року транспортний засіб «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , перебував на балансі відповідача 1, що вбачається з детального аналізу матеріалів кримінального провадження № 12014270080000412. Таким чином, завдана позивачу матеріальна шкода у розмірі 119 090 грн. 36 коп., яка полягає у пошкодженні його транспортного засобу «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер [NUMBER] , підлягає стягненню з відповідача 1. Також, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу довелось лікуватися і купувати ліки на лікування, що завдало йому певних фінансових втрат, на момент подання позовної заяви ним придбано ліків на суму 25 687 грн. 47 коп., що підтверджується копіями чеків, квитанцій, товарних чеків. Висновком судово-медичного експерта [PERSON] Ніжинського міськрайонного відділення судово-медичних експертиз КЗ «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 22 від 02.04.2015 року встановлено, що позивачу було завдано тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки, перелому верхньої третини тіла грудини, саден на тильних поверхнях обох кистів, забійно-рваної рани тильної поверхні лівої кисті з пошкодженням розгинача 4 пальця та вивиху правого кульшового суглобу з перелом задньої стінки правої вертлюгової западини, які виникли від дії тупих предметів по механізму удару та тертя в тому числі об елементи салону автомобіля в момент ДТП. Щодо моральної шкоди зазначає, що лікування завдало йому надзвичайних фізичних та моральних страждань. Щоб стати на ноги, позивачу довелося пережити важку операцію, що супроводжувалось моральними переживаннями, а також довгий шлях для відновлення, в тій мірі, якій це можливо. В подальшому позивач був вимушений проходити стаціонарне та амбулаторне лікування з періодичним відвідуванням лікувального закладу з метою огляду, оброблення та перев`язки ран. Впродовж всього періоду лікування відчував себе незручно та дискомфортно, а також потребував зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почував себе як джерело клопоту та обмежень для них. В момент дорожньо-транспортної пригоди позивач переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжується почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, а головне страху за своє життя та за життя свого пасажира [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу довелось купувати медикаменти на лікування. Отримуючи пенсію досить важко знайти кошти на необхідні ліки. Позивач постійно розмірковував, де знайти гроші, «залазив» в борги. Постійне обмеження у русі призвело до занедбаного стану його господарства. Коштів на відновлення автомобіля в позивача не було. Таким чином, з часу дорожньо-транспортної пригоди до цього часу позивач змушений пересуватись без транспортного засобу, що є надзвичайно складно після завданих йому тілесних ушкоджень особливо в його віці-70 років. Для близьких позивача виникла гостра стресова ситуація (безпосередній страх за його здоров`я), що призвело до раптових негативних змін у впорядкованому ритмі життя, яка утворилася поза їх волевиявленням та призводить до необхідності подолання подальшого хронічного стресу. Таким чином, позивачеві було спричинено моральних та фізичних страждань, які спричинили негативні зміни в його житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання; побоювання щодо майбутнього стану здоров`я. Тому розмір заподіяної моральної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, оцінює в 1 000 000 грн., з яких 500 000 грн. просить стягнути з [PERSON] та 500 000 грн. з СФГ «Нива» в порядку солідарної відповідальності. Ухвалою суду від 19 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 18 грудня 2023 року від представника відповідача 1 СФГ «Нива» [PERSON] адвоката Савчака Я.О. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що \~ \~ \~ \~ [PERSON] був потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014270080000412 від 10.12.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, що ними не заперечується. Зазначає, що обставина щодо механізму ДТП від 09.12.2014 р., а саме «виїзду на зустрічну полосу автодороги» [PERSON] не доведена жодним судовим рішенням (вироком). Обставина, що цивільний позов подавався у кримінальному провадженні і з яких підстав і предмету - недоведена позивачем. Копії цивільного позову у кримінальному провадженні - не долучено до позовної заяви. [PERSON] була звільнена від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України - щодо встановлення вини водія у ДТП - вирок не виносився. Вказує на те, що твердження судді Бобровицького районного суду Чернігівської області Кузюри В.О. в ухвалі від 25.07.2023 року, що [PERSON] вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, та який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких, грубо порушує ст. 62 Конституції України. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Також зазначає, що цивільно-правова відповідальність СФГ «Нива» [PERSON] та будь-якого водія, який керує автомобілем на момент настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить СФГ «Нива» [PERSON] була застрахована згідно з полісом №АС/7911780 від 07.04.2014р., страховиком за яким є ПАТ «НАСК«ОРАНТА». Про зазначену обставину мало бути добре відомо позивачу, починаючи із 09.12.2014 р. і до 25.07.2023 р., тобто на протязі 9 років, який належним чином був знайомий із матеріалами кримінального провадження та був стороною кримінального провадження під час розгляду справи у суді. Позивач приховав від суду, чи отримував він страхове відшкодування матеріальної та моральної шкоди від ПАТ «НАСК«ОРАНТА». Також, представник відповідача СФГ «Нива» Виноград Г.М. у своєму відзиві не погоджується з доводами позивача про те, що керуючи транспортним засобом Volkswagen Transporter-В, р.н. [NUMBER] [PERSON] лише його використовувала, транспортний засіб знаходився у власності СФГ «Нива» [PERSON] та був переданий [PERSON] без належного юридичного оформлення, оскільки позивач не зазначає, яке саме юридичне оформлення передачі автомобіля або документів щодо володіння автомобілем вимагає законодавство, тобто не вказано, які саме норми законодавства щодо «передачі» або «володіння» автомобілем порушено СФГ «Нива» [PERSON] та [PERSON] . Позовна вимога щодо відшкодування витрат на придбання ліків - відсутня. Докази щодо існування моральної шкоди відсутні. У відповідності із ст. 1190 ч. 1 ЦК України відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами, частина 1 - особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим, частина 2 - за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Шкоди позивачу було завдано по факту водієм автомобіля [PERSON] , яка керувала транспортним засобом «Volkswagen Transporter-В», р.н. [NUMBER] . Стаття 1190 ЦК, жодним чином не встановлює, що власник автомобіля юридична особа СФГ «Нива» [PERSON] - зобов`язане відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілим. Юридична особа СФГ «Нива» [PERSON] , не є належним відповідачем у даній справі, у зв`язку із чим провадження у справі щодо позовних вимог до СФГ «Нива» [PERSON] - має бути закрите. 21 грудня 2023 року від представника відповідача 2 [PERSON] адвоката Даниленка О.В. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що категорично не погоджується з усіма обставинами, що зазначені позивачем в позовній заяві та вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. По-перше, відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Норма даної статті встановлює, що шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Позивач на підтвердження своїх вимог посилається на ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2023 у справі № 729/49/17, згідно з якою відповідача 2 ухвалено звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. З аналізу даної ухвали слідує, що Бобровицький районний суд Чернігівської області не визнав [PERSON] винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України; не встановив порушення технічних вимог ПДР України, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, що спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди; не досліджував докази та відповідно не надав їм оцінку. Разом з цим відсутність складу цивільного правопорушення, зокрема вини відповідача 2, підтверджується наступними письмовими доказами та судовими експертизами, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, складеного 09.12.2014 слідчим Бобровицького РВ УМВС Бандурою В.О.; схемою до протоколу огляду місця ДТП від 09.12.2014 на 74 км автодороги «Київ-Суми-Юнаківка», де зафіксовані розташування транспортних засобів, наявність дорожньої розмітки та знаків, слідів коліс транспортних засобів, наявність відокремлених від транспортного засобу частин та інших об`єктів (крил, коліс, уламків кузова, осколків скла, слідів рідини тощо); висновком експерта від 05.01.2015 № 637; висновком № 3-11/16 судового експерта автотехніка та транспортного трасолога по факту ДТП з участю автомобіля Peugeot Partner [NUMBER] та мікроавтобуса VW-T5 СВ 1934 AT від 28 листопада 2016 року; висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно - трасологічної експертизи № ВЕ-68/2021 від 08.12.2021 року. Системний аналіз наведених вище доказів свідчить про відсутність в діях [PERSON] порушень вимог ПДР України, що виключає цивільно-правову відповідальність відповідача 2 за матеріальну і моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до висновків судових експертів в діях водія автомобіля Peugeot-Partner д.н.з. [NUMBER] [PERSON] наявне порушення п.п. 11.3 та 10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із виникненням ДТП. По-друге, відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За приписом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Представник відповідача 2 також зазначає, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 09.12.2014 року за участю автомобілів «Volkswagen Transporter-В» р.н. [NUMBER] , що належить СФГ «Нива», та «PEUGEOT PARTNER», р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В» р.н. [NUMBER] була застрахована згідно з полісом №АС/7911780 від 07.04.2014р., страховиком за яким є ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Таким чином, представник відповідача 2 стверджує, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки вимоги викладені позивачем у позовній заяві слід вважати такими, що заявлені до неналежного відповідача у справі, зокрема до відповідача 2, адже зобов`язання по відшкодуванню завданої позивачу шкоди покладається на страховика цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В» р.н. [NUMBER] - ПАТ «НАСК«ОРАНТА», оскільки стягнення 500 000 гривень з відповідача 2 без урахування відповідальності страховика визначеної договором страхування та посвідченої відповідним полісом, суперечить вимогам ст. 1194 Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV. Цивільно-правова відповідальність СФГ «Нива» [PERSON] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить СФГ «Нива» [PERSON] була застрахована згідно з полісом №АС/7911780 від 07.04.2014р., страховиком за яким є ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Оскільки, згідно з полісом № АС/7911780 від 07.04.2014 р. на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «Volkswagen Transporter- В», страхова сума на одного потерпілого складала 100 000, 00 грн. за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, тому з урахуванням положень ст. 26-1 Закону № 1961-IV, моральна шкода полягає у відшкодуванні страховиком ПАТ «НАСК «ОРАНТА») позивачу у розмірі 5 відсотків від страхової суми 100 000,00 грн., що становить 5 000,00 грн. Відповідно до вищевикладеного, у відповідача 2 може виникати зобов`язання відшкодувати завдану шкоду виключно як різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди повністю на відповідача 2, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Всупереч викладеному, незважаючи на наявність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] , позивач необґрунтовано посилається на підстави відшкодування шкоди виключно відповідачем 2, не залучивши при цьому ПАТ «НАСК«ОРАНТА», що на переконання відповідача 2 є особою, на яку покладено зобов`язання по відшкодуванню шкоди завданої в результаті дорожньо - транспортної пригоди, оскільки є страховиком цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», реєстраційний номер [NUMBER] . Таким чином, оскільки позовні вимоги позивач не пред`явив до всіх належних відповідачів, а саме до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» - особи, на яку покладається зобов`язання по відшкодуванню шкоди, то за таких обставин, суд позбавлений можливості надати належну оцінку обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, визнати розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню внаслідок ДТП, та здійснювати їх розподіл між страховиком (в межах страхових сум) і відповідачем 2. По-третє, позивач не доводить глибину та ступінь душевних страждань, розмір завданої моральної шкоди не відповідає принципу розумності, співмірності та справедливості. Позивач у своїх позовних вимогах просить суд стягнути з відповідача 2 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн., що на думку відповідача 2 не відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки є не співмірною з тяжкістю наслідків ДТП для позивача. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач не надає жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема позивачем не надано висновку судово-психологічної експертизи, а також взагалі не надано жодних відомостей та доводів які б вказували на обсяг душевних страждань, їх тривалість та відомостей щодо свого емоційного стану, зокрема, відносно того, які саме конкретні фактори вплинули на його психологічний стан, які саме конкретні фактори вплинули на його моральний стан, який був його моральний і психологічний стан до цього впливу і після цього впливу, які саме повсякденні плани він не виконав чи які бажання в нього не здійснилися, які додаткові душевні страждання виникали та мають місце, в чому саме полягають додаткові душевні страждання, як, коли, з якою періодичністю і яким чином вони себе проявляють. Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 26.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача адвокат Войченко С.В. та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник відповідача СФГ «Нива» [PERSON] адвокат Савчак Я.О. в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Даниленко О.В. в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, вважає що слід задовольнити частково позовні вимоги, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що 09.12.2014 року близько 08 год. 15 хв. [PERSON] керувала транспортним засобом «Volkswagen Transporter-В», р.н. [NUMBER] , що належить СФГ «Нива». Під час руху по дорозі «Київ-Суми-Юнаківка» в напрямку м. Суми, на 74 км автодороги, виїхала на зустрічну полосу автодороги, де зіткнулася з керованим позивачем - [PERSON] транспортним засобом «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер [NUMBER] , в якому він перевозив в якості пасажира [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач та [PERSON] отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вищезазначені обставини встановлені ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2023 року у справі № 729/49/17, яка набрала законної сили, згідно якої [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. При цьому, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду та роз`яснено позивачу право пред`явити позов в порядку цивільного судочинства(а.с.176-179, том 4). До доводів представника відповідача СФГ«Нива» [PERSON] адвоката Савчака Я.О. щодо недоведення позивачем з яких підстав та предмету у кримінальному провадженні подавався цивільний позов, так як, копії цивільного позову недолучені до матеріалів цивільної справи, суд ставиться критично, оскільки дана обставина підтверджується ухвалою Бобровицького районнного суду від 25.07.2023 року про закриття провадження. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1\~ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2\~ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. У зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок дій відповідачів. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі\~ст. 49 КК України\~(у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності. Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину. За положеннями частини 6\~статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку\~КК України\~виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм\~ЦК України\~щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17. Таким чином, твердження педставників відповідача 1 та відповідача 2 щодо недоведення вини [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги, в зв`язку з тим, що факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину. Посилання представника відповідача 2 адвоката Даниленка О.В. на висновки експертизи, які вказують на те, що [PERSON] в даній дорожньо-транспортній пригоді є потерпілою, а не винною особою, а потерпілий [PERSON] порушив ПДР, що призвело до ДТП, суд не бере до уваги, оскільки вина [PERSON] в ДТП, що мала місце 09.12.2014 при розгляді кримінальної справи та цивільної справи, судом не була встановлена. Доводи представника відповідача СФГ «Нива» [PERSON] адвоката Савчака Я.О. про застосування позовної давності, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Статтею 257 ЦК України визначено загальний строк позовної давності у три роки. Однак, статтею 268 ЦК України передбачено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Серед іншого, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. При визначенні вимог, за якими позовна давність не поширюється, цивільний кодекс виходить зі специфіки певних правовідносин, оскільки предметом захисту та інтересу, в даному випадку, є право чи інтерес, який не обмежений у часі. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна давність на вимоги позивача не поширюється відповідно до п. 4 ст. 268 ЦК України. Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач звертався з цивільним позовом під час розгляду кримінального провадження, який згідно ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2023 року залишений без розгляду. Згідно висновку № 254 судової автотоварознавчої експертизи від 21.04.2016 року, згідно якого розмір матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Peugeot Partner», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] складає 119090,36 грн.(а.с.20-27, том 1). Згідно висновку експерта № 22 у гр. [PERSON] мають місце тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки, перелому верхньої третини тіла грудини, саден на тильних поверхнях обох кистів, забійно-рваної рани тильної поверхні лівої кисті з пошкодженням розгинача 4 пальця та вивиху правого кульшового суглобу з переломом задньої стінки правої вертлюгової западини, які виникли від дії тупих предметів по механізму удару та тертя, в тому числі об елементи салону автомобіля в момент ДТП в строк та за обставин, що викладені в описовій частині постанови «09.12.2014 року між 08 год. та 09 хв. [PERSON] керувала автомобілем «Volkswagen Transporter-В», р.н. [NUMBER] , що належить СФГ «Нива», рухалась на 74 км автодороги «Київ-Суми-Юнакіївка» в напрямку м. Суми, виїхала на зустрічну смугу руху, де керований нею автомобіль зіткнувся з автомобілем «PEUGEOT PARTNER-В», р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] керованому останнім, який перевозив пасажира [PERSON] , та рухався в зустрічному напрямку автомобілю керованому Виноград-Стрельниковою О.Г.» та відносяться до категорії середнього ступеню тілесних ушкоджень, як такі, що викликали розлад здоров`я понад 21 день за ознакою розладу здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та переломів ребер зліва об`єктивними даними не підтверджуються, а тому відповідно п. 4.6. Наказу № 6 від 17.01.1995 року при оцінці ступеня тяжкості не враховуються. На момент госпіталізації [PERSON] в травматологічне відділення Бобровицької ЦРЛ етиловий спирт в крові не виявлений(а.с.51-53, том 1). Згідно копій документів щодо проходження лікування [PERSON] підтверджується, що [PERSON] проходив лікування з моменту дорожньо-транспортної пригоди(а.с. 54-166, том 1). Копіями чеків, квитанцій, товарних чеків підтверджується витрати [PERSON] на проходження лікування(а.с.167-178, том 1). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] керувала автомобілем «Volkswagen Transporter-В», р.н. [NUMBER] , який знаходиться у власності СФГ «Нива» [PERSON] (а.с.179, том 1). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього рухуУкраїни). Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.12.2018 року у справі № 715/1586/17 (провадження № 61-28576св18). Однак, суд звертає увагу, що з аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.04.2015 року у справі №6-229цс14. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив, що якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без якогось юридичного оформлення (наприклад, передається управління транспортним засобом без оформлення довіреності, договору найму або інше), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він буде нести відповідальність за завдану шкоду. Однак, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день та час вчинення ДТП не перебувала у трудових відносинах із СФГ «Нива» [PERSON] та не перебувала під час виконання трудових обов`язків. У судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Volkswagen Transporter-В», р.н. [NUMBER] на момент скоєння ДТП застраховано в ПАТ «НАСК«ОРАНТА» згідно з полісом №АС/7911780 від 07.04.2014р., страхова сума на одного потерпілого складала 100 000, 00 грн. за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, та 50 000,00 грн. за шкоду, заподіяну майну. Згідно письмових пояснень представника ПАТ «НАСК«ОРАНТА», [PERSON] звернувся 05.05.2015 року з заявою про виплату страхового відшкодування до ПАТ «НАСК«ОРАНТА». Однак виплата страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну та здоров`ю [PERSON] не проводилася, так як остаточний розрахунок суми страхового відшкодування не проводився(а.с.20, том 4). Відповідно до ч. 1 ст. ст.\~1166,\~1167 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, відповідно до пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ч. 2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 1188 ЦК України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача СФГ «Нива» [PERSON] адвоката Савчака Я.О., що СФГ «Нива» Виноград Г.М. є неналежним відповідачем по справі зважаючи на вищезазначене. Клопотань від\~представників позивача\~про залучення\~ПАТ «НАСК«ОРАНТА»\~в якості\~співвідповідача або\~в якості\~третьої особи\~не заявлено.\~Сторона позивача,\~посилається на\~те,\~що позивачу\~належить абсолютне право вибору до кого звертатись з вимогою про відшкодування шкоди. Суд не погоджується з доводами позивача, з огляду на таке.\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\- При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики ( ч. 3 ст. 125 Конституції України, ч. 1 ст. 36 Закону україни "Про судоустрій і статус суддів, ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). Як встановлено у судовому засіданні , дана дорожньо-транспортна пригода сталася в період дії договору і є страховим випадком, внаслідок якого настає цивільно-правова відповідальність, а тому витрати повинно нести ПАТ «НАСК«ОРАНТА», а різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою особа, яка завдала шкоду. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) в якому Велика Палата Верховного Суду вказує, щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим та послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за\~Законом № 1961-IV\~виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених\~Законом № 1961-IV\~випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за\~Законом № 1961-IV\~не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог до СФГ «Нива» [PERSON] про відшкодування майнової шкоди 144 777 грн. 83 коп. та моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. 00 коп. слід відмовити, так як СФГ «Нива» [PERSON] є неналежним відповідачем по справі. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з [PERSON] , то необхідно зазначити наступне. Відповідно до норми ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Отже, у справах про відшкодування матеріальної і моральної шкоди позивач має довести факт заподіяння цієї шкоди, її розмір, протиправність поведінки її заподіювача, а також причинний зв`язок між цією поведінкою та шкодою, а відповідач - відсутність своєї вини у заподіянні цієї шкоди. Відсутність своєї вини відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166 ЦК Українимає доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права. У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, оцінюючи усі докази в сукупності, виходить з характеру правопорушення, глибини і ступеня моральних страждань позивача, обсягу змін, які відбулись у його житті у зв`язку з пошкодженням належного йому майна, оцінивши глибину фізичних та душевних страждань потерпілого внаслідок ушкодження його здоров`я, а також з дотриманням вимог розумності і справедливості, справедливого балансу між порушеними правами позивача та інтересами відповідача, з урахуванням конкретних обставин справи, тривалістю завдання моральної шкоди, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] і вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 120 000 грн. На думку суду, визначений розмір відповідає встановленим обставинам справи, а також критеріям розумності і справедливості та є співмірним і доцільним у даному провадженні. Вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до закону та не призведе до його збагачення. Посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Даниленка О.В. на те, що позивачем не надано висновку судово-психологічної експертизи для підтвердження завданої моральної шкоди не заслуговує на увагу, з огляду на таке. 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О.М. Ерделевського про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз і внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури. Крім того, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах. Таким чином, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, таке визначення виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду, про що наголошено в постанові КСЦ ВС від 09.11.2022 №462/6463/16-ц. Суд, звертає увагу також на той факт, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)». Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3\~ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Слід також наголосити, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України). Таким чином,\~встановивши фактичні\~обставини у\~справі,\~від яких\~залежить правильне\~вирішення спору,\~суд приходить\~до обгрунтованого\~висновку про\~те,\~що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до СФГ «Нива» [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням слід відмовити, в зв`язку з тим, що вимоги заявлені до неналежного відповідача, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 120 000 грн. 00 коп. Згідно з положеннями ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.09.2023 року до СФГ «Нива» [PERSON] скасувати, а заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.09.2023 року до [PERSON] продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Крім того, в порядку вимог\~ст. 141 ЦПК України, та в силу п. 2 ч. 1\~ст. 5 Закону «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, а тому із відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2684,00 грн. Також на підставі ст.\~141\~ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача\~\~ [PERSON] підлягає стягненню частина судового збору сплаченого при поданні заяви про забезпечення позову у розмірі 268 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial