Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, в якому просять скасувати розпорядження (наказ) від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року на ім`я [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 1998 року [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно свідоцтва право власності майно набуте відповідно до розпорядження (наказу) від 04 грудня 1998 року № 4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради. Приватизація спірної квартири відбувалася у грудні 1998 році, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до Наказу № 56 передбачено розділ «Перелік документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян», за яким визначено процедуру приватизації, а саме: громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім?ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім?ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім?ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім?ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім?ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім?ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (пункти 18-21 наказу № 56). Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] з 1993 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, згідно відповіді Департаменту з питань реєстрації встановлено, що за заявою власника житла - [PERSON] 06 червня 2023 року знятий з реєстрації. Поміж іншого, на час проведення приватизації спірної квартири позивач отримав інвалідність з дитинства, отримував соціальну допомогу. У ході розгляду цивільної справи № 554/10634/21 Октябрського районного суду м.Полтави щодо визнання особою такою, що втратила право користування приміщенням, [PERSON] (позивач) - матір [PERSON] , яка є рідною донькою відповідача, у січні 2023 року дізналась про приватизацію спірної квартири без врахування прав її сина та її самої. При цьому, у справі №554/10634/21 [PERSON] визнана такою, що втратила право користування за заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 лютого 2022 року, що скасоване судом першої інстанції. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без задоволення. Згідно паспортних даних, [PERSON] зареєстрована з 30 березня 1993 року за адресою спірної квартири: [ADDRESS] та фактично проживала в ній постійно разом зі своїми дітьми. Пунктами 1, 2, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уновноваженого власника квартири (будинку). Таким чином передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно проживають у цій квартирі. Ухвалою суду від 05.09.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.09.2023 року від представника відповідача-адвоката Джумеля Н.Г. надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій адвокат зазначає, що позивачі звернулися\~в суд\~з даним\~позовом 01.08.2023\~року.\~Розпорядження про\~приватизацію квартири\~ [ADDRESS] \~здійснено Відділом\~приватизації житла\~Фонду міського\~майна Полтавської\~міської ради\~04.12.1998\~року,\~свідоцтво про\~право власності\~на спірну\~квартиру датоване\~04.12.1998\~року. Позивачами пропущений строк позовної давності в 22 роки, в той час, як загальний строк позовної давності в 3 роки закінчився 04.12.2001 року. [PERSON] стверджує, що про приватизацію спірної квартири без врахування прав\~позивачів їй\~стало відомо\~з матеріалів\~судової справи\~№554/10634/21\~за позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~ [PERSON] \~такою,\~що втратила\~право користування\~спірною квартирою. Відповідач категорично\~не погоджується\~з такими\~твердженнями позивачів.\~Позивачі не\~надали суду\~жодного доказу\~на підтвердження\~того,\~що вони\~не знали\~та ні за\~яких обставин\~не могли\~знати про\~приватизацію спірної\~квартири відповідачем.\~Позивачі не\~надали ніяких\~доказів на\~підтвердження своєї\~необізнаності щодо приватизації спірної\~квартири. Позивачі не зазначили жодної причини поважності пропуску строку позовної давності та не просили\~суд поновити\~пропущений строк. [PERSON] \~мала об`єктивну\~можливість дізнатися\~про обставини\~порушення її\~права,\~зважаючи на\~те,\~що вона\~постійно проживала\~у спірній\~квартирі,\~а тому\~остання вчиняла\~або повинна\~була вчиняти\~юридично важливі\~дії щодо\~спірної квартири. [PERSON] \~жодним чином\~не доводить,\~що вона\~не знала\~про здійснення\~відповідачем у\~1998\~року приватизації\~спірної квартири,\~в якій\~вона фактично\~проживала.\~Разом з\~тим,\~ [PERSON] \~мав об`єктивну\~можливість дізнатися\~про обставини\~порушення свого права,\~зважаючи на\~те,\~що постійно\~проживав у\~вказаній квартирі,\~а отже\~вчиняв або\~повинен вчиняти\~юридично важливі\~дії щодо\~неї. При цьому\~ [PERSON] \~набув повноліття\~ще у\~2011\~році,\~однак своїми\~правами щодо\~спірної квартири не цікавився, хоча повинен був це робити та нести відповідальність за житло (т.1 а.с.63-64). 26.09.2023 року від представника відповідача-адвоката Джумеля Н.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права через його неефективність, тому що в разі повного скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва про право власності, права позивачів не будуть поновлені. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Визнання правочину недійсним пов`язано з позбавленням тих майнових наслідків, які виникли в результаті його виконання. [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі 06.03.1978 року, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. [PERSON] мала право як наймач та набула право власності на спірну квартиру відповідно до вимог діючого на момент приватизації законодавства України. В даному випадку ефективним та можливим способом захисту прав позивачів могло б бути часткове скасування Розпорядження та часткове визнання недійсним свідоцтва про право власності, із залишенням належної частки права власності [PERSON] та з включенням позивачів у свідоцтво про право власності в разі наявності для цього законних підстав. Отже, [PERSON] вважає, що позивачами обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та такий спосіб захисту прав, який спрямований на свідоме порушення прав інших осіб, що по суті є зловживанням права на захист. [PERSON] було здійснено письмовий запит до Управління майном комунальної власності міста про отримання матеріалів архівної приватизаційної справи по спірній квартирі. Відповідачем були надані матеріали архівної приватизаційної справи по спірній квартирі. До відповіді управління додано копії заяви [PERSON] про оформлення передачі спірної квартири у власність, довідки про склад сім`ї, виданої житлово-експлуатаційною організацією, розрахунків площі квартири, що безоплатно приватизується, копія довідки з місця роботи, копія оскаржуваного розпорядження. Із довідки про склад сім`ї, що була надана [PERSON] житлово-експлуатаційною компанією вбачається, що постійно проживаючою особою у спірній квартирі є лише [PERSON] , осіб, які б тимчасово були відсутні в довідці не зазначено. Отже, даними документами підтверджується законність приватизації квартири [PERSON] . З представлених документів є очевидним, що Управління здійснило приватизацію спірної квартири відповідно вищеназваних норм права, а тому порушення прав позивачів з боку Управління також відсутні. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а тому їй відомо, що позивач не була громадянкою України до 24.12.1998 року. Це значить, що станом на час здійснення реєстрації місця проживання (1993 р.) та на час здійснення приватизації (04.12.1998 р.) позивач не мала права на приватизацію спірної квартири, (оскільки не була громадянкою України). З 1987 р. [PERSON] навчалася та проживала у м. Москва (СРСР, згодом - Російська Федерація), маючи паспорт громадянина СРСР. 27.02.1993 року позивач уклала шлюб з громадянином Російської Федерації [PERSON] та проживала у м. Москва разом із чоловіком. Не маючи громадянства України позивач [INFO] народила в м.Полтаві [PERSON] . В даному випадку [PERSON] не перебувала у громадянстві України при реєстрації у спірній квартирі, не перебувала у громадянстві України на час народження [PERSON] та не перебувала у громадянстві України на час приватизації спірної квартири. Враховуючи вищенаведені обставини, [PERSON] не міг набути громадянство до набуття громадянства матір`ю [PERSON] , тобто до 24.12.1998 pоку. Це означає, що позивачі, не будучи громадянами України, не мали права на приватизацію спірної квартири до 24.12.1998 року. В матеріали справи [PERSON] надала не всі сторінки паспорта, а лише 1, 4-5, 6-7, 10-11, друга та третя сторінка паспорту відсутні. Відповідач вважає, що позивач навмисно не надала суду другу сторінку паспорта, з якої можна встановити дату видачі паспорту, з метою приховання цього факту. Оскільки на момент здійснення приватизації спірної квартири [PERSON] , [PERSON] не була громадянкою України, то вона не мала права на участь у приватизації спірної квартири. Крім того, докази стосовно реєстрації [PERSON] у спірній квартирі не є беззаперечними. Як вбачається з паспорту [PERSON] , останній народився [INFO] . З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання слідує, що [PERSON] зареєстрований за адресою спірної квартири 12.07.1993 року. [PERSON] є сином [PERSON] , якого остання народила [INFO] . Більше того, реєстрація народження [PERSON] в органах РАГСу його батьками була проведена лише 11 серпня 1993 року, тобто реєстрацію місця проживання (прописку) 12 липня 1993 року здійснити було не можливо, оскільки документа, який би посвідчував його особу 12.07.1993 року ще не існувало. Здійснення реєстрації [PERSON] місця проживання [PERSON] за адресою спірної квартири в день пологів є фізично неможливим, оскільки реєстрація місця проживання осіб не здійснюється пологовим будинком чи житлово-експлуатаційною організацією у пологовому будинку. Такі обставини свідчать про фальсифікацію здійснення реєстрації місця проживання [PERSON] . Крім того, згідно рішення по справі №554/10634/21, судом не встановлені факти щодо постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі. Рішення прийнято лише з підстав ненадання [PERSON] доказів. При цьому [PERSON] не було доведено і не встановлено судом обставин щодо постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі. Це значить, що у рішенні відсутні преюдиціальні факти, які могли б підтвердити обставини фактичного постійного проживання позивача у спірній квартирі. Крім того, у даній справі предметом доказування є обставини постійного проживання/не проживання [PERSON] останні 3 роки, що передували поданню позовної заяви (05.11.2021 року); обставини даного спору стосуються періоду здійснення реєстрації місця проживання позивачів - 1993 рік та приватизації спірної квартири - 1998 рік. Позивачі фактично не проживали за адресою спірної квартири, жодним чином не дбали про житло, не сплачували комунальні послуги. Лише у серпні 2021 року позивачі самоправно вселилися за адресою спірної квартири. Після розлучення з першим чоловіком у 2003 році після розірвання шлюбу з [PERSON] , [PERSON] проживала разом із цивільним чоловіком [PERSON] та їх спільною дитиною [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Позивачі не дбали про спірну квартиру, не сплачували комунальні послуги. Жодного доказу на підтвердження цих обставин позивачами суду не надано (т.1 а.с.69-73). Ухвалою суду від 02.10.2023 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02.10.2023 року від Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. В обґрунтування відзиву зазначив, що Управління є органом приватизації державного житлового фонду, що перебуває в комунальній власності Полтавської міської територіальної громади та об`єктів комунальної власності Полтавської міської територіальної громади. Начальник управління є керівником органу приватизації. Уважно вивчивши матеріали приватизаційної справи, згідно з якою квартира [ADDRESS] передавалася у власність [PERSON] у 1998 році, Управління стверджує, що процедура приватизації була проведена у повній відповідності до законодавства, що діяло станом на 1998 рік. Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданої ГЖЕД № 6 від 09.11.1998 року, та наданої заявницею [PERSON] до органу приватизації, вона була зазначена як єдиний мешканець спірної квартири. Більше того, у довідці не було вказано відомостей про інших осіб, які тимчасово не проживали у вказаному житлі, однак згідно з нормами законодавства, що діяло станом на 1998 рік, зберігали своє право користування житлом. Таким чином, орган приватизації після звернення [PERSON] із заявою про приватизацію у 1998 році не мав жодних підстав вважати вищевказані відомості хибними та піддавати їх сумніву, додатково перевіряти достовірність відомостей в довідці чи припускати існування інших осіб, які згідно із законодавством могли б зберігати право користування квартирою [ADDRESS] . Законодавством (як чинним, так і станом на 1998 рік) чітко визначено випадки, коли орган приватизації відмовляє громадянину у приватизації житла. Невмотивована відмова громадянину у проведенні приватизації займаного ним житла була б грубим порушенням законодавства. Тому, Управління майном комунальної власності міста вважає, що орган приватизації, діючи в межах та у спосіб визначений законодавством, жодним чином не порушував прав позивачів під час проведення приватизації квартири. Так само і позивачі також не вказують на будь-які порушення своїх прав чи законних інтересів безпосередньо діями органу приватизації. Водночас, позивачами наводяться обставини, що можуть свідчити про неврахування їх права на користування та на приватизацію спірного житла через неактуальні відомості у документах, доданих [PERSON] до заяви на приватизацію. Однак, як вже зазначалося вище, подані до органу приватизації документи свідчили про те, що [PERSON] станом на 1998 рік проживала у спірній квартирі одноособово, та не містили відомостей про тимчасово відсутніх мешканців квартири. Крім того, управління не має можливостей та повноважень для встановлення на основі поданих документів наявності у позивачів права на приватизацію спірної квартири станом на 1998 рік, а також факту порушення їхнього права на приватизацію (т.1 а.с.99-100). 06.10.2023 року від представника позивачів адвоката Бурбак В.В. надійшла відповідь на відзив, в якому вона вказує, що управлінням у\~відповідь на\~звернення позивачів\~щодо можливості\~скористатись своїм\~приватизаційним правом,\~листами від\~18.08.2023\~року та\~від 16.08.2023\~року зазначено\~про неможливість\~проведення приватизації\~квартири [ADDRESS] ,\~через наявність\~одноосібного власника. [PERSON] \~також не\~врахувала,\~що позивачі,\~заявляючи вимоги\~про скасування\~спірного розпорядження\~та свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~виданого Відділом\~приватизації житла\~Фонду міського\~майна Полтавської\~міської ради\~04\~грудня 1998\~року,\~не позбавляють\~ [PERSON] права\~приватизації,\~повторного звернення\~до Управління\~комунальним майном\~міста Полтави Полтавської міської ради. Щодо доводів відповідача про відсутність громадянства позивачів. Відповідно до Закону України «Про громадянство України» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;\~2)\~особи,\~які на\~момент набрання\~чинності Законом\~України "Про\~громадянство України"\~(13\~листопада 1991\~року)\~постійно проживали\~в Україні,\~незалежно від\~раси,\~кольору шкіри,\~політичних,\~релігійних та\~інших переконань,\~статі,\~етнічного та\~соціального походження,\~майнового стану,\~місця проживання,\~мовних чи\~інших ознак,\~і які\~не є\~громадянами інших\~ держав;\~3)\~особи,\~які народилися\~або постійно\~проживали на\~території України,\~а також\~їх нащадки\~(діти,\~онуки),\~якщо вони\~на 13\~листопада 1991\~року проживали\~за межами\~України,\~не перебувають\~у громадянстві\~інших держав\~і до 31\~грудня 2004\~року подали\~у встановленому\~цим Законом\~порядку заяву про визначення\~своєї належності\~до громадянства\~України;\~4)\~особи,\~які набули\~громадянства України\~відповідно до\~цього Закону. Так,\~відповідачем \~не взято\~до уваги,\~що до\~позовної заяви\~додано свідоцтво\~про народження\~ [PERSON] ,\~де в\~графі «мати»\~вказана [PERSON] \~та її\~національність -\~«українка».\~Відповідачем не\~враховано,\~що згідно\~паспорту громадянина\~України,\~виданого Октябрським\~РВ ПМУ\~України в\~Полтавській області\~від 28\~грудня 1998\~року [PERSON] \~у графі\~місце народження\~зазначено «місто\~Полтава». В порушення\~вищевикладених вимог\~ЦПК України\~доказів не\~проживання у\~спірній квартирі\~не надано,\~при цьому\~посилання на\~факт реєстрації\~шлюбу [PERSON] \~у 1993\~році не\~має жодного\~відношення до\~обставин справи\~приватизації,\~яка відбулась\~у 1998\~році. Також, у відповідності до частини першої статті 71, пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Отже, на час навчання місце проживання та реєстрації позивачки [PERSON] зберігається (т.1 а.с.109-114). 19.10.2023 року від представника відповідача - адвоката Джумеля Н.Г. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначає, що [PERSON] разом із відзивом на позовну заяву був наданий акт проживання осіб у спірній квартирі, з якого вбачається, що вона не проживала у спірній квартирі з 1993 року. Даний документ є доказом того, що вона фактично не проживала у спірній квартирі. Вказуючи за ненадання доказів на підтвердження факту не проживання позивачів у квартирі у спірний період позивачі не врахували наданий доказ, а тому не вправі посилатися на ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Місце реєстрації особи автоматично не підтверджує фактів постійного фактичного проживання осіб за певною адресою. Особи можуть бути зареєстровані за однією адресою, а фактично проживати за іншою. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набула статусу громадянина України 24.12.1998 року (у 29 років). Таким чином, не маючи статусу громадянина України на час здійснення приватизації, [PERSON] не набула права на приватизацію. Ухвалою суду від 01.03.2024 року витребувано у\~Київського\~відділу\~державної реєстрації\~актів\~цивільного\~стану у\~місті Полтаві Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~документи. Ухвалою суду від 10.05.2024 року клопотання представника позивачів [PERSON] , [PERSON] адвоката [PERSON] про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Ухвалою суду від 10.05.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що з 1976 року вона проживала в спірній квартирі після отримання ордеру на всю сім`ю. В 1988 році вона виїхала тимчасово на навчання в м.Москву, в березні 1993 року повернулася додому, в 1993 році народила сина. Син є інвалідом з дитинства, вони всі жили в спірній квартирі, за цією адресою вона лікувала сина, отримувала пенсію на нього, зареєструвала підприємницьку діяльність. Замість паспорту громадянина України у неї була довідка, 08.05.1996 року було анульовано громадянство, проте 11.11.1998 року вона подала заяву на відновлення громадянства, відповідачці про це було відомо. Отримала громадянство України 09.12.1998 року. Вона має ще одного сина, який в 2003 році був також зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS] . Про одноосібну приватизацію квартири відповідачем позивач взнала в 2021 році від самої відповідачки та з матеріалів цивільної справи. Представник позивачів - адвокат Комаренко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що питання громадянства не стоїть при приватизації житла, лише повинні враховуватися положення ст.64 ЖК України. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Джумеля Н.В. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що при реєстрації ще одного сина в 2003 році позивачка повинна була знати, що в квартирі один власник її мати. Представник відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради - Рудич О.В. в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на розсуд суду, просив врахувати обставини, викладені у відзиві. Зазначив, що була заява, додані документи, і там не було розбіжностей. На той час при приватизації не потрібно було з`ясовувати громадянство осіб. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За приписами частини першої\~статті 321 ЦК\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Питання щодо приватизації регулюється\~Законом України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року\~(далі Закон). Стаття 1 Закону\~дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону\~не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Судом встановлено, що відповідно до копії заяви [PERSON] від 09.11.1998 року на ім`я керівника органу приватизації Полтавської міської ради, відповідач просила оформити передачу у власність квартири. До заяви долучила довідку про склад сім`ї. Як вбачається із розпорядження від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради, у приватну власність [PERSON] було передано квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.78). Згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року, [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживала та була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.77). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Київським районним відділом реєстрації актів громадянського стану 21.03.1994 року, [PERSON] (позивач по справі) народився [INFO] в м.Полтаві, в графі мати зазначено [PERSON] , українку (т.1 а.с.28). Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] 12.07.1993 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.9,27). Згідно копії паспорту, [PERSON] зареєстрована з 30.03.1993 року за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.6-7). Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.03.2023 року, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що позбавлена право користування житловим приміщенням залишено без задоволення (т.1 а.с.42-43). Як зазначає [PERSON] (позивач) - матір [PERSON] , та яка є рідною донькою відповідача, у січні 2023 року вона дізналась про приватизацію спірної квартири без врахування прав її сина та її самої. Згідно з ч.1 ст. 2, ст. 3 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир(будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до положення ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Також, згідно з положенням ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Як вбачається з абз. 2 п. 3.3 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з моменту народження [INFO] та по 06.06.2023 року (дата зняття з реєстрації) був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач з 1993 року і по теперішній час фактично проживає у спірній квартирі. Позивач [PERSON] з 30.03.1993 року зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] до теперішнього часу. Відтак, встановлено, що на час приватизації квартири, а саме 04.12.1998 року позивачі були у ній прописані (зареєстровані) та фактично в ній проживали постійно. За вказаних обставин, суд виходить з того, що приватизацію спірної квартири було проведено без врахування інтересів на той час малолітнього [PERSON] та його матері [PERSON] . Посилання відповідача на те, що позивачі не були громадянами України на час приватизації, не мали права на приватизацію, оскільки позивачка з 1987 року навчалася та проживала у м.Москва, маючи паспорт громадянина СРСР, 27.02.1993 року уклала шлюб з громадянином РФ, спростовуються наступним. Відповідно Закону України «Про громадянство України» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав; 3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону. Отже,\~відповідно Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Такі особи є громадянами України з 24 серпня 1991 року. Крім того, відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном,- протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно копії трудової книжки позивача, [PERSON] 27.04.1993 року прийнята на роботу на Полтавський електромеханічний [PERSON] «Лтава»; 01.03.2001 року звільнена з роботи в зв`язку зі скороченням чисельності. 01.09.1988 року [PERSON] зачислена в число студентів першого курсу денного відділення Московського інженерно-будівельного інституту. 09.06.1997 року відрахована з інституту (т.1 а.с.122-127). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи від 25.11.1996 року зафіксовано місце проживання [PERSON] : [ADDRESS] (т.1 а.с.128). Згідно довідки, виданої Управлінням соціального захисту населення Октябрського райвиконкому м.Полтави, від 17.10.2000 року, [PERSON] мати інваліда з дитинства [PERSON] є одержувачем пенсії на дитину інваліда з дитинства до 16 років [PERSON] , 1993 року народження, по 31.01.2005 року (т.1 а.с.129). Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] призначено пенсію з 1995 року (т.1 а.с.135). Отже, посилання відповідача є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами, в зв`язку з чим видані на ім`я [PERSON] розпорядження та свідоцтво про право власності на житло не можна вважати законними. В той же час, при вирішенні даного спору суд враховує наступні вимоги цивільно-процесуального законодавства. Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звертаючись з позовом про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним позивач зазначає, що пропустила позовну давність з поважних причин, оскільки дізнались про порушення свого права у січні 2023 року, а саме в ході розгляду цивільної справи №554/10634/21 щодо визнання особою такою, що втратила право користування приміщенням. Із позовом про скасування розпорядження від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року на ім`я [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , позивачі звернулися в серпні 2023 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. Доводи позивачів про те, що до січня 2023 року вони не знали про порушення своїх прав є необґрунтованими. Позивачі мали об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що\~фактично постійно проживали у спірній квартирі з 1993 року і до теперішнього часу, а отже вчиняли або повинні були вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому, позивачі, як мати [PERSON] так і [PERSON] , який набув повноліття ще у 2011 році, своїми правами щодо спірної квартири не цікавилися, хоча повинні були це робити та нести повну відповідальність за житло. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 263/13312/15-ц. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач раніше зверталася до органів приватизації із заявами на приватизацію житла, так само і не містяться в матеріалах справи докази на підтвердження такого звернення [PERSON] після досягнення ним повноліття. Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. Отже, пропуск позивачем строку позовної давності за відсутності поважних на це причин, є самостійною підставою для відмови у позові. Суд приходить до висновку, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки вони могли довідатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2023 році. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачам слід відмовити в задоволенні позову\~за спливом строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed