Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] у січні 2023 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О., про визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на частину майна, як на частку в спільній сумісній власності подружжя, та виключення частини майна зі складу спадкового майна Позов мотивований тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким вона проживала однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з 01.09.2008 року по день його смерті, а саме [INFO] . Познайомила їх спільна знайома 05.08.2008 року [PERSON] й між ними виникла симпатія, а з 01.09.2008 року почали проживати разом у належному їй приватному будинку [ADDRESS] , оскільки [PERSON] мав неприйнятні житлові умови - жив у гаражі по [ADDRESS] , часто ночував на роботі, оскільки був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належала сину [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] , з яким у [PERSON] були погані відносини. Станом на 01.09.2008 року вона була у розірваному шлюбі (2004 рік), а [PERSON] розірвав шлюб у 2006 році. За час проживання однією сім`єю вони набули нерухоме майно. Батько [PERSON] подарував йому 27.07.2000 року садовий будинок [ADDRESS] . Садовий будинок мав наступні характеристики: житлова площа, 16, 3 кв м. Даний будинок вони використовували у якості дачі та постійно поліпшували його властивості та реконструювали. Так, ними спільно був зроблений ремонт, проведено газ до будинку, замінені вікна на пластикові, збудований душ та прибудова до будинку, й у 2014 році будинок мав вже площу прибудови 42,7 кв м. Більшість робіт виконували власноручно, але у важких роботах (мурування стін, утеплення ззовні, побудова печі, кладення плитки на кухні, заміна вікон та відкоси, фарбування, добудова душу та туалету на другому поверсі, встановлення бойлера) допомагав її син. На дачу були перевезені її особисті речі та частина меблів (пральна машина, прасувальна дошка, авто «Славута»), які використовуються у будинку і до тепер. Вказані поліпшення (будівельні матеріали) є її спільною сумісною власністю з [PERSON] , право власності на половину яких вона просить визнати за нею. Висновком про оцінку вказаного майна визначено вартість поліпшення - будівельних матеріалів, використаних при будівництві самочинно побудованої прибудови літ. а -ІІ площею 42,7 кв м у сумі 257 443 грн. 40 коп., половина якої становить 128 721 грн. 70 коп. (257 443 грн. 40 коп./2 = 128 721 грн. 70 коп.), на яку просить визнати право власності. Також, за весь час спільного проживання вони збирали гроші та вирішили придбати квартири. Так, у 2012 році була побудована квартира [ADDRESS] . Будинок довго не здавався в експлуатацію і вони майже два роки їздили на збори вкладників і вирішували це питання. Потім вони робили ремонт у квартирі за спільні кошти. Окрім цього, 2018 році [PERSON] продав належний йому гараж. Вони використали власні збереження та частково зайняли кошти у її доньки і вирішили купити ще одну квартиру. Так, у січні 2019 року була придбана квартира [ADDRESS] . Вказані квартири є їх спільною сумісною власністю. У вказаних квартирах вони робили ремонти власними силами та за допомогою її сина. Весь час спільного проживання вони відпочивали разом, як й заробляли гроші на спільний відпочинок, купували вказане майно, поліпшували властивості майна, що підтверджує фотографіями, платіжними квитанціями про придбання речей, документами, за якими уповноважували один одного вчиняти дії на користь сім`ї тощо, та показами свідків. Її рідні добре відносилилися до [PERSON] та поважали його, він любив її дітей та вони разом часто їздили до її доньки, яка мешкала з сім`єю окремо від них. [PERSON] любив гратися з її маленькими дітьми. Водночас, родичі [PERSON] з ним майже не спілкувалися. Лише два рази на дачу приїжджав його брат, відносини з яким у них не були близькими. У 2009 році вона познайомалась із сином [PERSON] . [PERSON] . Вони приїжджали до нього у квартиру [ADDRESS] , яку [PERSON] подарував [PERSON] разом з колишньою дружиною. Спочатку відносини були добрими, а потім, коли [PERSON] одружився все змінилось, раптово відносини зіпсувались, [PERSON] перестав відповідати на дзвінки [PERSON] , не відчиняв двері, коли той приїжджав до нього додому. Причини такого розриву [PERSON] їй не повідомляв. Проте, згодом [PERSON] сказав, що сина у нього більше немає. З того часу [PERSON] з сином більше не спілкувались більше 10 років з ініціативи сина. Брат [PERSON] жив з батьками, тому [PERSON] до них їздив дуже рідко. У сімейних відносинах вони довірями один одному, укладали правочини від імені один одного. Так, [PERSON] уклав договір 01.02.2011 року від її імені щодо їх помешкання. Вони разом в колі сім`ї святкували родинні свята, ювілеї, разом відпочивали, їздили на відпочинок до Туреччини. Після смерті батька [PERSON] , він через день їздив до матері, доглядав її, на той час його брат виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Весь тягар піклування про матір ліг на її чоловіка. У 2021 році він почав їздити до матері кожного дня. Було прийнято спільне рішення переїхати жити на дачу, яка близько біля помешкання його матері. На початку лютого 2022 року [PERSON] стало погано, вона почала звертати його до лікарів, лікування не допомогало. Згодом його забрали до лікарні й виявили запалення легень. Вона їздила навідувати [PERSON] у лікарні щодня й весь цей час догладала його матір, купували їй їжу. 21 лютого 2022 року [PERSON] з палати перевели у реанімацію, а ввечері [INFO] померла його матір. [INFO] помер [PERSON] , причина смерті - зупинка серця. У зв`зку із військовими діями кремацію тіла [PERSON] здійснила лише 02.03.2022 року, а 01.05.2022 року вона поховала прах [PERSON] на кладовищі своїх батьків. Вказує, що з 01.09.2008 року по 25.02.2022 року року вона та [PERSON] проживади однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели свільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, але шлюб не реєстрували в органах РАЦСу, й після його смерті вона виконала обов`язок поховання чоловіка, всі витрати на яке сплатила вона сама. Вважає, що майно, яке було набуто чоловіком та жінкою під час їхнього спільного проживання однією сім`єю, має бути визнано спільною сумісною власністю, за другим із подружжя має бути визнано право власності на частку такого майна - частина, частина такого майна має бути виключена зі спадкового майна. Оскільки вона проживала з [PERSON] однією сім`єю понад 13 років, вважаючи себе його дружиною, вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини. У неї прийняли заяву, однак для підтвердження родинних (або інших) відносин зі спадкодавцем для оформлення спадщини вона повинна підтвердитини родинні або інші відносини зі спадкодавцем. Документи, які підтверджують родинні (або інші) відносин зі спадкодавцем у неї відсутні, оскільки шлюб з ним не був реєстрований. Їй також відомо, що із заявою про прийняття спадщими після смерті [PERSON] подали син [PERSON] - [PERSON] та брат [PERSON] - [PERSON] , яких вона зазначила у якості відповідачів по цій справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , її представник [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 01.05.2023 року (а.с.186 том 2), позовні вимоги у редакції від 13.02.2023 року (а.с.105-112 том 1), підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: визнати факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.09.2008 року по 25.02.2022 року включно, визнати за [PERSON] право власності на: частину квартири [ADDRESS] , частину квартири [ADDRESS] , частину будівельних матеріалів прибудови 42,7 кв м садового будинку № 38 в СТ «Восход-1» в сумі 128 721 грн. 17 коп., як на частки у спільній сумісній власності подружжя, й виключити вказане майно зі складу спадкового майна після смерті [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10.07.2023 року (а.с.19 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю вимог. В обґрунтування доводів вказала, що в матеріалах справи відсутні необхідні й достатні докази істування сімейних відносин між спадкодавцем та позивачем, які підтверджували б спільне проживання, ведення спільного бюджету, наявність взаємних прав та обв`язків позивачки з [PERSON] , як подружжя. Так, у справі відсутні докази наявності у позивача протягом спільного проживання з [PERSON] власного доходу, навпаки, позивачка 10.07.2019 року звернулась до управління соціального захисту населення Деснянської РДА в м.Києві із заявою про отримання матеріальної допомоги, як малозабезпечена, у отриманні якої їй було відмовлено, як такій, що вже отримала матеріальну допомогу, як малозабезпечена. Наявність судової справи про стягнення з позивачки заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (електроенергії), вказують на відсутність матеріальної спроможності [PERSON] приймати участь у придбанні разом із [PERSON] нерухомого майна. Вказує, що надані позивачкою докази - фотографії спільного проживання з [PERSON] протягом 13 років не підтверджують доводів ведення спільного господарства, оскільки охоплюють період останніх 2-3 років перед смертю спадкодавця. Факт їх спільної поїзди до Туреччини не підтверджує сімейний характер взаємних прав та обов`язків. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] , з якої вбачається, що він врегулював з колишньою дружиною [PERSON] спір щодо поділу майна, унаслідок чого набув грошові кошти в сумі 19 000 Євро, 12 000 долврів США, а також три гаражні бокси. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі договору про участь у будівництві № Б-71 від 25.07.2008 року та рішення Виконкому Бузівської сільради Києво-Святошинського району Київської області № 22 від 26.01.2012 року. За умовами вказаного договору [PERSON] 28.07.2008 року сплатив за квартиру площею 61,2 кв м 306 000 грн. 00 коп., тобто набув таке майно до відносин з позивачкою, які, на думку такої, виникли лише з 01.09.2008 року. Позицію позивачки про те, що вказана квартира набута у 2012 році є необґрунтованою, оскільки дата реєстрації права власності не вказує про дату набуття такого майна. Щодо вимоги позивачки про компенсацію вартості будівельних матеріалів, які використані у будівництві прибудови площею 42,7 кв м до садового будинку [ADDRESS] , вказує, що відповідно до відомостей КМБТІ № 062/14-9761 від 11.07.2023 року за даними матеріалів інвентаризаційної справи роки побудови будівель та споруд садового будинку № 38 вказують, що прибудова «а-ІІ», площа 42,7 кв м 2005 року, що вказує на те, що таке будівництво відбулось до відносин з позивачкою, - у 2005 році, до якого позивачка не мала жодного відношення, її посилання на проведену оцінку, не є належними доказами, у ньому відсутні відомості на підтвердження доводів позивачки. Отже, зведення прибудови до садового будинку відбулось до знайомства [PERSON] з позивачкою та в період його перебування у шлюбі з [PERSON] . Докази про кремацію [PERSON] позивачкою на суму 221 грн. не можуть бути належним доказом факту спільного проживання, оскільки стосуються періоду часу після смерті [PERSON] . Щодо квартири [ADDRESS] , то таке майно є особистою приватною власністю [PERSON] . Так, вказана квартира набута [PERSON] в особисту приватну власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.01.2019 року приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В., й у п.10 такого договору зазначено, що покупець своїм підписом на договорі свідчить, що нерухоме майно набуває в особисту власність, у шлюбі на момент укладення договору він не перебуває, та ні з ким однією сім`єю не проживає. Доказів про те, що з 2008 року [PERSON] мав неприязні відносини з сином [PERSON] через що не міг проживати з ним за місцем його реєстрації, а замість цього жив у гаражі чи на роботі, не підтверджується жодним доказом. Вказує, що в разі того, що [PERSON] не вважав свого єдиного сина [PERSON] спадкоємцем його майна, він мав безліч правових інструментів позбавити його права на спадкування та наділити таким правом позивачку, однак цього не зробив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 17 липня 2022 року (а.с.199-201 том 1), позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Вказав, що є племінником померлого [PERSON] , його батьком, як братом померлого [PERSON] подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Особисто він спілкувався з [PERSON] перед його смертю, підтримував його психологічно. [PERSON] помер від короновірусної хвороби. Знаючи, що [PERSON] перебував у дуже важному стані у реанімації, куди нікого не пускали, він через переписку повідомленням запитав його дозволу щодо необхідності здійснити повідомлення його сина [PERSON] про те, у якому він стані, проте [PERSON] заперечив та вказав, що у нього сина не існує більше 10 років, про що надає підтвердження його переписки із [PERSON] перед його смертю. Знає, що дядько понад 10 років проживав єдиною сім`єю з позивачкою, вони вели спільне господарство, придбавали майно (квартири), здійснювали добудови до садового будинку, який залишився [PERSON] від батка, відносини у них були добрими, вважав їх сім`єю, у той час, як син [PERSON] . [PERSON] з батьком не спілкувався. Вважає законними вимоги позивачки, яка звернулась до суду із цим позовом, просить їх задовольнити. Така позицію якого батька, який вважає справедливим задовольнити її позовні вимоги. Відповідачем [PERSON] подано до суду особисті письмові пояснення по справі від 28.07.2023 року (а.с.48-49 том 2), який вказує, що є братом [PERSON] . З позивачкою він знайомий більше 10 років, познайомився з нею на дні народження [PERSON] у сепні 2011 року, він представив [PERSON] як дружину, у подальшому вони часто бачились. [PERSON] та позивачка спільно вели господарство, здійснювали добудови до будинку та благоустроєм житла, інших жінок у брата не було. Що стосується відносин [PERSON] із сином [PERSON] , то вони були напруженими, поганими із-за квартири по [ADDRESS] , яку [PERSON] будував понад 4 роки, працюючи на Київському радіозаводі, й з придбанням якої йому допомогали батьки. [PERSON] часто жалівся, що син [PERSON] із ним сварисвя через його реєстрацію у квартирі і не пускав його до квартири, вимагаючи, що б батько виписався із квартири і не заважам йому з дружиною. Знає, що [PERSON] побив та вигнав свого батька [PERSON] з квартири по [ADDRESS] , після чого [PERSON] вважав, що сина у нього немає. З того часу вони більне не спілкувались. А квартиру син [PERSON] віддав дружині, з якою наразі не живе. Єдиною жінкою, яка підтримувала [PERSON] останні понад 10 років була позивачка, вони мали гарні відносини, вважав їх сім`єю. Саме позивачка здійснювала поховання [PERSON] . Вважає, що його брат [PERSON] беззаперечно погодився із тим, що майно, яке спільно нажите із позивачкою, має належати його дружині. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов від 22.05.2023 року (а.с.221-228, 229-247), у якому просить відмовити позивачці у позові. Вказує, що його батько був комунікабельною людиною, приймав участь у святах, вмів співати, проводити вечори та святкування, володів театральними навичками. Така його діяльність була додатковим джерелом доходів. Він міг фотографуватися на святах з багатьма особами, в 2009 році [PERSON] ніколи не бачив, зустрічав її двічі в 2013-2014 роках на дачі в Осокорках, коли приїджав до батька, знав лише її ім`я, про своїх знайомив батько родичів не повідомляв, після розлучення батьків, батько зустрічався не з однією жінкою, проте він ніколи не представляв когось із них як можливу дружину, про намір укладати шлюб він не повідомляв. Станом на дату смерті батька він та його матір були за кордоном, й позивачка, користуючись їх відсутністю, не повідомила про смерть батька, провела поховання батька на Вигурівському кладовищи, щоб заволодіти документами про поховання. Доводи позивачки про спільне проживання його батька із нею вважає надуманими з метою заволодіння майном. Вважає недоведеним позивачкою факту спільного проживання чоловіка та жінки (померлого батька та позивачки) без шлюбу, оскільки не надані належні докази про таке, те, що вели спільне господарство, мали спільний побут, і квартири, придабні ними за спільні кошти, оскільки не доведений факт спільної трудової участі у їх придбанні. Позивачкою [PERSON] подано відповідь на відзив від 30.05.2023 року (а.с.1-2 том 2), у якому заперечує щодо доводів та аргументів відповідача [PERSON] . Вказує, що отримані [PERSON] кошти при поділі ним майна із дружиною у 2007 році, за яким він отримав 19 300 Євро та 12 000 доларів США, проте відповідно до курсу валют, вважає суму незначною, яка не надавала змоги йому прибати дві квартири та здійснити прибудову, здійснити поліпшення приватьного будинку. Критично оцінює надані ним фотознімки, на яких засвідчені він та батько, із них вбачається, що син [PERSON] на таких знімках у дуже юномі віці, що спростовує його доводи про спілкування з батком протягом останніх 10 років й пізніше. Фотознімок з лікарні перед смертю [PERSON] він отримав від двоюрідного брата, який той йому переслав. Вказує, що має переписку [PERSON] , який перед смертю надіслав смс-повідомлення про те, що для нього сина не існує вже 10 років. Пояснює, що [PERSON] пропонували, коли він перебував у реанімації повідомити сина про його стан, проте той заперечив таку пропозицію, та вказав, що для нього сина не існує вже 10 років. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова І.О. в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), водночас, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с.228 том 2). Третя особа відзив на позов не подала. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Наведені обставини свідчать, що третя особа завчасно повідомлена про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо повідомлення сторін, третіх осіб про час та місце розгляду справи, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третьої особи, за погодженням сторін, третььої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 01.03.2024 року (а.с.187-189, 190 том 2) за участі сторін. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.05.2023 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотарівального округу Ліфанової І.О. належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , щодо майна померлого [INFO] . Вислухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представникп [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , їх доводи та заперечення, свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, й у тому числі спадкової справа № 43/22, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.5-119 том 1), у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] (а.с.53-54), яка звернулась до суду із цим позовом вважає, що вона ( [PERSON] ) та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю без шлюбу з 01.09.2008 року по день смерті [PERSON] - [INFO] включого, й метою встановлення факту постійного проживання є набуття нею права власності на майно, яке набуте ними за час спільного проживання єдиною сім`єю, а саме: квартири [ADDRESS] , яка набута 10.02.2012 року на ім`я [PERSON] (а.с.19), квартири [ADDRESS] , яка набута 31.01.2019 року на ім`я [PERSON] (а.с.48-49 том 1), будівельних матеріалів прибудови 42,7 кв м садового будинку № 38 в СТ «Восход-1» в сумі 128 721 грн. 17 коп. - як на частку (1/2) у спільній сумісній власності подружжя, із виключенням вказаного майна зі складу спадкового майна після смерті [PERSON] . У відповідності до статті 74 СК України, позивачка вважає, що таке майно набуте ними за час спільного проживання, й належить їй ([PERSON] ) та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Встановлено, що у період з 01.09.2008 року як позиваяка [PERSON] , [INFO] (а.с.53-54), та й [PERSON] , [INFO] , не перебували у шлюбі. Так, [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] 06.06.2006 року (а.с.14), а [PERSON] з [PERSON] 12.12.2004 року (а.с.15). Позивач вважає, що з 01.09.2008 року вона та [PERSON] проживали разом у належному позивачці приватному будинку [ADDRESS] , вказана адреса є місцем реєстрації позивачки (а.с.53-54, матеріали спадкової справи). 10.02.2012 року на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартири [ADDRESS] , й 17.02.2012 року державним реєстратором зареєстровано право власності на таке майно ім`я [PERSON] (а.с.19). Вказана квартира [PERSON] набута відповідно до укладеного [PERSON] .В Договору про участь у будівництві № Б-71 із ТОВ «Інтеркомплектмонтажстрой», Додаткової угоди від 10.09.2011 року до Договору про участь у будівництві № Б-71, Акту прийому-предачі об`єкта інвестування від 10.09.2011 року до Договору про участь у будівництві № Б-71, Акту звірки взаєморозрахунків станом на 19.12.2011 року, предметом якого відповідно до п.2 Договору став обов`язок товариства збудувати та передати інвестору у власність об`єкт будівництва шляхом погашення пакету інвестора, а інвестор зобов`язується в порядку та строки визначені цим договором оплатити його та пред`явити товариству пакет до оформлення, розмір якого буде визначений відповідно до положень п.3.3, 3.4 цього договору. Відомості про об`єкт: [ADDRESS] , загальна площа 60,83 кв м, кількість кімнат -2. Інвестор зобов`язується набути право власності на пакет: номінальна вартість однією облігації - 500 грн., кількість облігацій - 608 шт., строк погашення облігацій пакету: з 01.09.2008 року по 30.10.2008 року (п.2.4). Відповідно до п.3.7 Договору (п.3.7.3) у строк 30 календарних днів погашення товариством пред`явленого пакеру здійснюється шляхом складання сторонами письмового акту взаєморозрахунків та акту приймання-передачі приміщення (житлового приміщення), в якому зазначається, який об`єкт передається у власність інвестора. Акти, визначені п.3.7.2 та п.3.7.3 цього договору підписуються сторонами, скріплюються печатками юридичних осіб (а.с.187-192, 193, 195 том 3, виділені матеріали). Окрім вказаної квартири, [PERSON] відповідно до довору купівлі-продажу квартири від 31.01.2019 року, посвідченого нотаріусом КМНО Іващенко Н.В., набув права власності на квартиру [ADDRESS] вартістю 25 000 доларів США, що складає 693 750 грн. 00 коп. (а.с.48-49 том 1). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві, актовий запис № 437 від 01.03.2022 року, [PERSON] , [INFO] , помер у віці 67 років (а.с.11). Довідкою про причину смерті № 492 від 26.02.2022 року визначено, що причиною смерті [PERSON] стала короновірусна хвороба (а.с.32 том 2, матеріали спадкової справи). Реєстрація смерті, поховання [PERSON] здійснювались позивачкою, що визнається відповідачем. 22.07.2022 року [PERSON] понано заяву до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.31, том 1, матеріали спадкової справи). Наявність вказаних документів, у тому числі, правоустановчих на нерухоме майно у розпорядженні (володінні) позивачки, вказують на відносини довіри між позивачкою та [PERSON] , свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які суд заслухав у ході розгляду справи, фотознімки, на яких збережені світлини тривалих відносин між позивачкою та [PERSON] (а.с.54-61), пояснення відповідача [PERSON] , який є братом померлого [PERSON] , який визнав позов, вказують на підтверджені тривалі відносини як чолока та жінки, які притаманні подружжю. Суд вважає доведеними позивачкою факти набуття [PERSON] у період перебування їх у відносинах, які притаманні подружжю, у власність квартири [ADDRESS] 17.02.2012 року й квартири [ADDRESS] 31.01.2019 року, доводи відповідача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] до проживання [PERSON] та позивачкою однією сім`єю, суд відхиляє з огляду на те, що договір хоча й укладений до початку таких відносин, й кошти у сумі 306 000 грн. 00 коп. [PERSON] сплачені 28.07.2008 року, водночас підтверджені Актом звірки взаєморозрахунків станом на 19.12.2011 року (а.с. 195 том 3, виділені матеріали), проте, враховуючи, що такі договірні відносини діяли до визначеного договором строку - 30.10.2008 року, тобто у період таких відносин, а також укладення сторонами договору Додаткової угоди від 10.09.2011 року до Договору про участь у будівництві № Б-71, Акту прийому-предачі об`єкта інвестування від 10.09.2011 року до Договору про участь у будівництві № Б-71, Акту звірки взаєморозрахунків станом на 19.12.2011 року, й державної реєстрації права власності 17.02.2012 року (а.с.19 том 1), вказує на набуття квартири у період таких відносин. Й такі докази суду у порядку статті 83 ЦПК України відповідачем [PERSON] не подавались, до відзиву не долучались (а.с.221-247 том 1), із заявою про їх прийняття до суду відповідач не звертався, що підтверджуєтьбся матеріалами цивільної справи у їх сукупності, судом рішення про прийтяння таких доказів не приймалось, відповідно, суд не може надавати таким доказам правової оцінки, а тому відхиляє. Посилання представникв відповідача про те, що такі докази долучені до виділених матеріалів цивільної справи, не вказують про дотримання стороною у справі правила подачі доказів відповідно до статті 83 ЦПК України, адже виділені матеріали не є матеріалами цивільної справи. Також суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] у особисту приватну власність з огляду на зроблену [PERSON] заяву нотаріусу про те, що він ( [PERSON] ) підтверджує набуття вказаної квартири у особисту власністю, придбання квартири за власні кошти й на момент набуття у власність квартири у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю (а.с. 200 том 3, виділені матеріали), зважаючи на те, що такі докази суду не надались, суд не вирішував питання про їх прийняття, а тому не може надавати такому доказу правової оцінки, адже докази сторонами подаються у порядку визначеному статтею 83 ЦПК України, проте таке правило подачі вказаних доказів відповідачем порушено. Факт спільного проживання [PERSON] з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.09.2008 року по день його смерті - [INFO] також підтверджується свідченнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вказали, що були безпосередніми свідками проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.09.2008 року по день смерті [PERSON] - [INFO] , засвідчили, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, дбали про майно, його покращення, сприймалися оточуючими як чоловік та дружина, відносини між ними були добрими, довірливими. Так, свідок [PERSON] вказала, що позивачку знає зі шкільних років. Вони дружать, часто зустрічаються, мають довірливі відносини. Знає, що позивачка з вересня 2008 року по день смерті [PERSON] жили однією сім`єю. Вони займлись господарством, допомагали один одному, спільно купували майно, дбали про покращення майна. У 2012 році позивачка позичила у неї 5 000 доларів для облаштування придбання квартири в с.Бузова. [PERSON] у її присутності неодноразово робив пропозицію [PERSON] вийти за нього заміж. Він неодноразово звертався до неї, як до подруги [PERSON] , щоби вона переконала [PERSON] вийти за його заміж. Свідок [PERSON] вказала, що саме вона як колега [PERSON] познайомила його з позивачкою у серпні 2008 року. Вона та [PERSON] працювали у пансіонаті ветеранів. Позивачка та [PERSON] сподобались один одному, й з вересня 2008 року по день смерті [PERSON] жили однією сім`єю як чоловік та дружина. Вона з [PERSON] , як колеги, часто повертались з роботи додому, а тому вона знає, що з роботи [PERSON] їхав до [PERSON] , де вони спільно мешкали у будинку [PERSON] . До вересня 2008 року [PERSON] часто жив на роботі, знала про його складну ситуацію із житлом до часу, коли він переїхав жити до [PERSON] . З вересня 2008 року й до дня смерті [PERSON] сприймала їх як сім`ю. Коли він почав проживати з позивачкою завжди мав добрий вигляд, мав гарний настрій порівняно із тим, яким він був до знайомства із нею до серпня 2008 року, вказує, що [PERSON] мала добрий вплив на [PERSON] . У її присутності [PERSON] робив неодноразово пропозицію [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що вона сусідка по дачі [PERSON] . Останніх 8 років сприймала [PERSON] та позивачку як одну сім`ю. Позивачка та [PERSON] приїжджали, жили у будинку по [ADDRESS] , бачила, як вони займались ремонтними, оздоблювальними роботами по будинку, робили все разом, відносини між ними були добрими, чуйними. Вказані свідчення свідків суд покладає в основу рішення, як такі, що заслуговують на увагу, такі свідчення є прямими, не зі слів інших осіб, підстаав для надання їм критичної оцінки у суду немає. Спільне проживання, доходи [PERSON] , те, що він мав грошові кошти унаслідок поділу майна із дружиною після розірвання шлюбу 19 300 Євро, 12 000 доларів США, що визнається сторонами, та позивачки, яка доводить свідченнями свідка [PERSON] ,, про те, що вона зробила особистий вклад у сумі 5 000 даларів США для придбання квартири в [ADDRESS] , доводи позивачки про те, що вона зробила свій особистий вклад у придбання квартири по [ADDRESS] в сумі 10 000 доларів США, нею не підтверджені, проте були спільним бюджетом сім`ї, що вказує та те, що придбання майна (квартир) було спільним, за таких підстав суд робить висновок, що за відсутності матеріальної підтримки позивачки [PERSON] не зміг придбати дві квартири, дбати, облаштовувати, поліпшити приватний будинок, що вимагає від власника такого нерухомого майна значних фінансових витрат. Докази, які спростовували висноваки суду, відповідачем [PERSON] не надано. Окрім того, відповідач [PERSON] у відзиві на позов визнав, що на похованні батька не був, про те, що батько помер, він не знав, й він не стверджує, що останні 13 років підтримував відносини із батьком. Й такі визнання відповідача суд покладає в основу рішення в частині вимог про встановленя факту проживання однією сім`єю чоловіка ті жінки без шлюбу. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 84 ЦПК України).. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Сімейне законодавство, а саме ч. 1 та 2 ст. 21 СК України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У даній справі факт проживання померлого [PERSON] з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлений на підставі документальних доказів, які надані позивачкою й перебувають у її володінні(розпорядженні), що вказує на те, що за життя [PERSON] , проживаючи з позивачкою однією сім`єю з вересня 2008 року по день його смерті - [INFO] , довіряв члену сім`ї - позивачці на ведення справ на набуття ним у власність цінного майна - нерухомого майна (дві квартири) у період з 2012 року по 2019 рік, відтак спільного набуття ними майна (житла). Так, документальними доказами позивача підтверджено, які відповідачем не спростовані належними й допустимими доказами, що в у період часу з вересня 2008 року, тобто з часу, який позивач пов`язує із похолоданням, оскільки [PERSON] не мав власного житла й жив у гаріжі чи на роботі, по 25.02.2022 року включно - день сперті [PERSON] , мали спільний бюджет, побут, вели спільне господарство увесь період їх спільного проживання, їх доходи були спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й, у тому числі, щодо придбання квартир, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Так,наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна, а саме - квартири [ADDRESS] , яка набута 10.02.2012 року на ім`я [PERSON] (а.с.19), квартири [ADDRESS] , яка набута 31.01.2019 року на ім`я [PERSON] , для спільного користування, підтверджується наявними у розпорядженні (володінні) саме у позивачки документами, надання взаємної допомоги (під час хвороби [PERSON] , історії хвороби, двідки про причини смерті, поховання [PERSON] ), свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , все це у своїй сукупності засвідчує реальність сімейних відносин позивачки з [PERSON] , й цей строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є достатнім, тривалим (понад 13 років) для того, щоб стверджувати, що між такими чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що позов про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що померлий та позивачка у період з вересня 2008 року по 25 лютого 2022 року включно, що визнається тривалим часом, а саме - понад 13 років вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет; спільне харчування, вони придбали майно для спільного користування (квартира [ADDRESS] , яка набута 10.02.2012 року на ім`я [PERSON] (а.с.19), квартира [ADDRESS] , яка набута 31.01.2019 року на ім`я [PERSON] ); приймали участь у витратах на утримання житла (садовий будинок [ADDRESS] ), надавали взаємну допомогу, жили єдиною сім`єю, тобто між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, й суд вважає, що такі квартири набуті сторонами у період спільного проживання, є їх спільною сумісною власністю відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 74 СК України, із визначенням рівності володіння часток кожного із подружжя у розмірі по 50% (50% + 50% = 100%). Водночас, суд вважає недоведеною вимогу позивачки щодо визнання права власності на частину будівельних матеріалів прибудови 42,7 кв м садового будинку № 38 в СТ «Восход-1» в сумі 128 721 грн. 17 коп., як на частку у спільній сумісній власності подружжя. Доводи позивача із посиланням на висновок про вартість майна від 07.02.2023 року, проведений МПП виробнича фірма «Науктехексперт» за її замовленням, яким визначено, що вартість будівельних матеріалів використаних при будівництві самочинно побудованої прибудови літ.а-ІІ площею 42,7 кв м становить 257 443 грн. 40 коп., суд відхиляє, та вказує, що вказаний висновок не містить обґрунтування про те, що прибудова літ.а-ІІ площею 42,7 кв м мала місце та у який час. З-поміж цього, такий висновок містить протилежну доводам позивача інформацію про встановлену оцінювачем дату років побудови будинку та вказує їх: будинку:1974, прибудови в 1998, 2005 роки, що вцілому спростовує доводи позивача про те, що такі прибудови мали місце у період з 2008 - 2022 роки (а.с.114-132), тобто період часу, що охоплює спільне проживання позивачки з [PERSON] , та є наслідком для відмови судом у цій вимозі. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 СК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. За встановлених обставин, вважається, що квартира [ADDRESS] , яка набута 10.02.2012 року на ім`я [PERSON] (а.с.19), квартири [ADDRESS] , яка набута 31.01.2019 року на ім`я [PERSON] , в період спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, й зважаючи на досліджені в судовому засіданні матеріали спадкової справи, які були витребувані відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.05.2023 року у приватного нотаріуса Київського міського нотарівального округу Ліфанової І.О., заведені після смерті [PERSON] , [INFO] , щодо майна померлого [INFO] , встановлено, що на спадкове майно померлого претендують три особи: позивачка [PERSON] , син [PERSON] - [PERSON] , брат [PERSON] - [PERSON] , й встановлений судом факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, визнання за позивачкою права власності на частину майна як на частку у спільній сумісній власності подружжя, буде підставою для вчинення нотаріусом нотаріальної дії, з урахуванням прав правонаступників [PERSON] у порядку спадкування, що виключає необхідність вирішення судом позовної вимоги про виключення частки майна, як частки спільної сумісної майна подружжя, відтак, така вимога задовленню не підлягає. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими й доведеними та такими, що підлягають частьковому задоволенню; обставини, що вцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет позову, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, й судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за при подачі позову до суду сплачено судовий збір за вимогу майного характеру згідно ціни позову - 13 420 грн. 00 коп. та дві вимоги немайного характеру - 1 073 грн. 60 коп. х 2 = 2 147 грн. 20 коп. відповідно до Закону України «Про судовий збір» за ставками судового збору станом на 01.01.2023 року, які підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, вимога майнового характеру рішенням цього суду задововолана на 66,66%, відповідно, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 8 945 грн. 77 коп., що становить 66, 66% від суми 13 420 грн. 00 коп., а також 1 073 грн. 60 коп. сплачений судовий збір за вимогу немайнового характеру, яка задоволена судом, що вцілому становить 10 019 грн. 37 коп. (8 945 грн. 77 коп. +1 073 грн. 60 коп.= 10 019 грн. 37 коп.). На підставі вищевикладеного, ст.с. 3, 21, 74 СК України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 3.06.99 № 5-рп/99, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: partial