Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

21 серпня 2023 позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду 23.08.2023 відкрито провадження, розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. 26.09.2023 на адресу суду надійшов відзив в якому відповідач вказав, що позовна заява є безпідставною незаконною, необгрунтованою, поданою із порушенням норм процесуального законодавства, а відтак не підлягає задоволенню х підстав, що наведені нижче: відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимог про поділ майна, заявленого після розірвання шлюбу, застосовується строк позовної давності у три роки. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано у 2014, на підставі Заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2014 по справі № 754/3306/14-ц. Таким чином, з моменту розірвання шлюбу, до моменту звернення позивачки із позовом про поділ майна, пройшло майже дев`ять років. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності, відповідач просить суд застосувати положення ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, і відмовити [PERSON] у позові в повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Крім того, звертає увагу на те, що після розірвання шлюбу (із 2014 року), він дозволив проживати позивачці у спірній квартирі. Проживая в квартирі, користуючись водою, електроенергією та іншими комунальними послугами, позивачка жодного разу за них не сплачувала. У зв`язку із чим, накопичилися борги за комунальні послуги, розмір яких сягав більше 200 000 грн., що потягло за собою звернення надавачами комунальних послуг із відповідними позовами та стягнення цих сум в судовому порядку. На даний момент, стягнення цих сум здійснюється в примусовому порядку виконавчою службою, оскільки повної суми для погашення боргу відповідач не має. Документи які підтверджують стягнення з відповідача платежів із 2014 року по 2023, а також підтвердження розміру сум заборгованості будуть надані суду. Визначальною ознакою майна для його поділу, є наявність самого права власності на таке майно. Право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). На день звернення позивачки з позовом, відповідач вже не був власником спірної квартири, оскільки вона була продана із торгів, в рамках виконавчого провадження. А відтак, звернення із позовом до відповідача, про визнання права власності на частини на квартиру не можливо, адже в даному випадку відповідач не є належним відповідачем, оскільки не є власником квартири. 22 листопада 2023 року на адресу суду від представника позивача адвоката Басараб Н.В. надійшла заява про збільшення позовних вимог в яких вони просили: - визнати недійсним електронний аукціон (торги) по лоту № 530940,, який проведений 31 липня 2023 року Державним підприємством «СЕТАМ» з реалізації нерухомого майна квартири [ADDRESS] та протокол № 592225 проведення електронного аукціону (торгів) від 31 липня 2023 року; -скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 68964083 від 21.08.2023 року 17:34:18 приватного нотаріуса Серпутько Т.С., Київського міського нотаріального округу м. Києві; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані наступним, що 10.07.1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб за актовим записом № 1649 в Палаці одружень «Дарницький». Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Сімейне життя подружжя не склалося і 08 квітня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва. За час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: - 29.03.1996 року квартиру [ADDRESS] , ринковою вартістю згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-20230820-0006458428 - 1 695 946,63 грн. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З відзиву [PERSON] стало відомо, що квартира була продана з торгів в рамках виконавчого провадження, у зв`язку з чим є необхідність збільшити позовні вимоги. 22.11.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналась, що власником квартири стала [PERSON] . Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер 75, видане 21.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Серпутько Т.С. Про проведення будь-яких торгів позивач не знала та своєї згоди на такий продаж не давала. Проте, процедура відчуження квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, а саме передача приватним виконавцем Телявським А.М. в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], на прилюдні торги арештованого майна в рахунок погашення боргу була проведена за процедурою, яка не відповідає вимогам закону і порушує права позивача, як співвласника майна. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203 ЦК України, та ч. 1 ст. 215 ЦК України). Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (ч. 6 ст. 62 Закону № 606-XIV). Оскільки право на нерухоме майно перейшло до переможця торгів і зареєстровано за ним, то ефективним і належним способом захисту прав у даних правовідносинах є пред`явлення до суду позову про визнання правочину про перехід права власності недійсним (заявлення інших похідних вимог) із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження. Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Проте, державний виконавець у порушення вищезазначених норм тільки пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на боржника і не з`ясував його сімейний стан на час виникнення права власності та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу. Таким чином із врахуванням того, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, як така, що придбана ними у період шлюбу, відчуження належної позивачу частки у квартирі на електронних торгах без її згоди є порушенням прав позивача, як співвласника вказаного майна. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ч. 1 ст. 658 ЦК України). Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнатись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами 1, 3 та 6 ст. 203 ЦК України. Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 05.06.2018 у справі № 910/856/17. Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або спростовується) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Отже, проведення прилюдних електронних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Оскільки на електронні торги було виставлене майно, частина якого належить позивачу на праві приватної власності, як спільне майно подружжя, я позивач боржником не являється, то електронний аукціон (торги) з реалізації нерухомого майна від 31.07.2023, який відбувся і переможцем якого є [PERSON] , що були проведені ДП «СЕТАМ», лот № 530940 - є недійсним. Позивач вважає, що торги відбулись з порушенням законодавства. Організатор не публікував в місцевих ЗМІ інформацію про знаходження предмета іпотеки, а також на веб-сайті проведення електронних торгів, повідомлення про їх проведення. Враховуючи викладене, оскільки всі етапи були проведені з порушенням законодавства, то можна дійти до висновку, що торги повинні бути визнані недійснимим. Протокольним рішенням від 22.11.2023 заява про збільшення вимог прийнята до провадження. Ухвалою суду від 23.11.2023 задоволено клопотання представника позивача щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири [ADDRESS] . 17.01.2024 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача на заяву про збільшення позовних вимог в яких вказали, що заява є необгрунтованою, незаконною, безпідставною та не підкріплена належними та допустимими доказами. Підпунктами 1 та 2 частини 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що окрім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 ЦПК України, позивач вправі збільшити чи зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Частиною 3 ст. 49 ЦПК України передбачено, що позивач до закінчення підготовчого засідання має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. При цьому варто зауважити, що Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено право позивача на подання до суду уточненої позовної заяви. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 09 липня 2020 року по справі №922/404/19 під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Крім того, Верховний Суд України зауважив, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Враховуючи викладене вище, заява про збільшення позовних вимог, подана із порушенням норм процесуального законодавства, а тому в силу ст. 185 ЦПК України підлягає поверненню позивачу. Твердження позивача про те, що Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, є необгрунтованим припущенням, оскільки по перше - це не відповідає нормам чинного законодавства України, по друге - можливість встановлення факту володіння нерухомим майном спільно з іншими особами, можливо тільки тоді, коли відомості про таку особу (співвласника) внесені до відповідних державних реєстрів. Посилаючись на те, що державний виконавець у порушення вищезазначених норм тільки пересвідчився у тому, що квартира зареєстрована на боржника, і не з`ясував його сімейний стан на час виникнення права власності та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу, представник позивача ігнорує той факт, що усі дії в рамках виконавчого провадження мають проводитися на підставах, у спосіб та у межах повноважень виконавця, по друге - не зазначає жодного нормативного акту, який зобов`язує та/або надає повноваження виконавцю, перевіряти який був сімейний стан боржника, коли він придбав те чи інше майно. Крім того придбання майна у шлюбі, само по собі не може бути єдиною та безумовною підставою перебування майна у спільній сумісній власності. За таких обставин, твердження представника позивача про порушення, які були здійсненні державним виконавцем, є необгрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства. 21.02.2024 на адресу суду надійшов відзив представника [PERSON] власника спірної квартири - адвоката Козак О.С., в якому вказав, що не погоджується з позовною заявою, вважає її такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до акту про проведені електроні торги від 03.08.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М., при примусовому виконанні виконавчого листа № 754/15762/21 виданого 15.07.2022 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 40 000,00 доларів США у відповідності до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,1 кв. м. та належить на праві власності згідно договору купівлі-продажу № 3у-289 від 29.03.1996 року. Відповідно до протоколу про проведенні електронні торги від 31.07.2023 № 592225 ДП «СЕТАМ», 31.07.2023 проведено електронні торги з реалізації майна двокімнатної квартири [ADDRESS] . Переможцем визнано [PERSON] РНОКПП - [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому 21.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавчого провадження» та на підставі акту про проведення електронних торгів, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М., посвідчено свідоцтво про те, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] вартістю 1 183 856,20 грн., що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири. На підставі даного свідоцтва було проведено державну реєстрацію права власності. Відповідно до позовної заяви та заяви про забезпечення позовних вимог позивач зазначає про те, що вона має зареєстроване місце проживання та воно є предметом судового спору. Але такі обставини не відповідають дійсності з огляду на Витяг з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 24.08.2023 (№ 98085804). Отже зазначеними в позовній заяві обставинами щодо місця реєстрації позивача вводить в оману суд та надає неправдиві відомості. Щодо обставин викладених у позовній заяві про спільне майно набуте в період шлюбу можемо зазначити наступне, матеріали справи містять договір купівлі-продажу від 29.03.1996 відповідно до якого [PERSON] (продавець) продала [PERSON] (покупець) квартиру [ADDRESS] за 266 509,455 карбованців. Окрім даного договору позивачем не надано жодного підтвердження відношення до придбаного майна. Звертаю увагу суду про те, що відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; - житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже з урахуванням вказаного вище та матеріалів долучених позивачем до позовної заяви неможливо дійти висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя. На підставі викладеного прошу суд критично поставитись до обгрунтування викладених в позовній заяві позивачем так, як вони є безпідставними та нічим не підтвердженні. 21.02.2024 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. - адвоката Коваль Р.О., який вказав, що як було встановлено з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, одноособовим власником спірної квартири був саме [PERSON] .. Відомостей про права будь-яких інших осіб на зазначене вище майно в ЄРРП не було вказано, як і на момент відкриття виконавчого провадження, згідно наданих позивачкою відомостей, [PERSON] не перебував у шлюбі, що виключало можливість виявлення будь-яких прав третіх осіб на вказане майно. Саме тому, в межах ВП № [NUMBER] було звернуто стягнення на нерухоме майно боржника - [PERSON] , а саме на спірну квартиру. У відповідності до правових висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 11.12.2023 по справі № 463/13099/21, сформованих за подібних правовідносин, у разі якщо боржник не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про правовий режим спільної часткової власності на рухому неподільну річ і відбулося звернення стягнення на рухому неподільну річ (продаж на торгах, передача стягувачу), то права та інтереси іншого співвласника (-ів), який (які) не є боржником (-ами), у спільній частковій власності на рухому неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації від недобросовісного співвласника-боржника, який не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ. Таким чином, заявляючи позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним результатів електронних торгів позивачкою вказано неналежний спосіб захисту свого права. В той же час, як у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду України сформульованого у постанові від 06.04.2021 по справі № 910/10011/19, неналежний спосіб захисту обраний позивачем є окремою самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача адвокат Басараб Н.В. підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва [PERSON] - адвокат Коваль Р.О. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причин неявки суду не повідомили, в той же час надали клопотання про розгляд справи без їх участі та врахувати відзив поданий до суду при ухваленні рішення. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Серпутько Т.С. в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, в той же час на адресу суду подала клопотання про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.07.1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб за актовим записом № 1649 в Палаці одружень «Дарницький», який 08 квітня 2014 року було розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва. Як зазначає позивач за час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: - 29.03.1996 року квартиру [ADDRESS] , ринковою вартістю згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-20230820-0006458428 - 1 695 946,63 грн. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спору між [PERSON] та [PERSON] щодо поділу майна не було, спільне майно з моменту розірвання шлюбу з 08.04.2014 року не було, спірна квартира на праві власності зареєстрована була за [PERSON] Квартира була продана з торгів в рамках виконавчого провадження, 22.11.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналась, що власником квартири стала [PERSON] . Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер 75, видане 21.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Серпутько Т.С. про проведення будь-яких торгів позивач не знала та своєї згоди на такий продаж не давала. Як було встановлено з єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, одноособовим власником спірної квартири був саме [PERSON] . Відомостей про права будь-яких інших осіб на зазначене вище майно в ЄРРП не було вказано, як і на момент відкриття виконавчого провадження, згідно наданих позивачкою відомостей, [PERSON] не перебував у шлюбі, що виключало можливість виявлення будь-яких прав третіх осіб на вказане майно. Крім того, із змісту договору купівлі-продажу квартири будь-яких даних щодо перебування в зареєстрованому шлюбі Покупця [PERSON] на момент придбання квартири - також не вбачається. Тому суд вважає, що в межах ВП № [NUMBER] було звернуто стягнення на нерухоме майно боржника - [PERSON] , а саме на спірну квартиру без порушення з боку приватного виконавця. У відповідності до правових висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 11.12.2023 по справі № 463/13099/21, сформованих за подібних правовідносин, у разі якщо боржник не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про правовий режим спільної часткової власності на рухому неподільну річ і відбулося звернення стягнення на рухому неподільну річ (продаж на торгах, передача стягувачу), то права та інтереси іншого співвласника (-ів), який (які) не є боржником (-ами), у спільній частковій власності на рухому неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації від недобросовісного співвласника-боржника, який не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ. Таким чином, заявляючи позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, визнання права власності та визнання недійсним результатів електронних торгів позивачкою вказано неналежний спосіб захисту свого права. В той же час, як у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду України сформульованого у постанові від 06.04.2021 по справі № 910/10011/19, неналежний спосіб захисту обраний позивачем є окремою самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.03.2019 № 10008/5 «Про визначення організатора електронних торгів, торгів за фіксованою ціною» та Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року (далі Порядок), ДП «Сетам» є організатором електронних торгів та уповноважене на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи електронних торгів, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених цим Порядком. Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку. Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину. Частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У відповідності до ч. 1ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема, таких засад, як обов`язковості виконання рішень, справедливості, неупередженості та об`єктивності, розумності строків виконавчого провадження. За ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника є заходом примусового виконання рішень. Так, примусова реалізація майна як стадія виконавчого провадження є сукупністю правовідносин, урегульованих Законом України «Про виконавче провадження», ЦК України та іншими нормативно-правовими актами, що в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку". Порядок і особливості продажу арештованого майна на електронних торгах визначений Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016(далі Порядок № № 2831/5). Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203,215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком № 2831/5. Зокрема підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком № 2831/5, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмових повідомлень державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. У постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 в справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. У постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 в справі №668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 в справі № 6-1884цс15, від 25.11.2015 в справі № 6-1749цс15, від 13.04.2016 в справі № 6-2988цс15, від 29.06.2016 в справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16 та знайшли своє підтвердження в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11. 2018 в справі №465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18 та від 23.01.2019 в справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, постановах Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №201/18443/17, від 26.08.2020 у справі № 640/6302/17 та від 24.09.2020 у справі №372/3181/18. Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Підставою для пред`явлення позову про визнання електронних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Так, звертаючись до суду з позовом Позивач посилається на порушення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1301/29431, які вплинули на результати торгів та порушили його право. Відповідно до п. 2, 3 розділу Порядку № 2831/5, в редакції чинній на час проведення торгів, реалізація майна здійснюється шляхом проведення Організатором електронних торгів або торгів за фіксованою ціною. Організатор та Партнери забезпечують постійний доступ учасникам до їх особистих кабінетів, а спостерігачам - до Веб-сайту з метою отримання відомостей про хід електронних торгів (торгів за фіксованою ціною). Приватні виконавці та відділи державної виконавчої служби здійснюють доступ до їх особистих кабінетів через веб-сайт Організатора. Державний/приватний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації рухомого майна організовує і проводить організатор електронних торгів. Відповідно до розділу VII Порядку № 2831/5 реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку». Організатор не пізніше ніж за 15 робочих днів до дня початку електронних торгів публікує в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки та на Веб-сайті повідомлення про проведення таких електронних торгів. Не пізніше дня публікації повідомлення про проведення електронних торгів у засобах масової інформації Організатор письмово повідомляє виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна. Будь-який учасник може бути покупцем предмета іпотеки, якщо він запропонує найвищу ціну. Якщо покупцем є іпотекодержатель, він зобов`язаний сплатити лише різницю між запропонованою ним ціною і розміром невиконаного основного зобов`язання. Іпотекодержатель також зобов`язаний сплатити винагороду за організацію та проведення електронних торгів. У разі якщо електронні торги з реалізації предмета іпотеки оголошено такими, що не відбулися, акт про реалізацію предмета іпотеки (у разі придбання іпотекодержателем предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна) видається на підставі протоколу, сформованого за результатами електронних торгів, що не відбулися. Відповідно до акту про проведені електроні торги від 03.08.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М., при примусовому виконанні виконавчого листа № 754/15762/21 виданого 15.07.2022 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 40 000,00 доларів США у відповідності до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,1 кв. м. та належить на праві власності згідно договору купівлі-продажу № 3у-289 від 29.03.1996 року. Відповідно до протоколу про проведенні електронні торги від 31.07.2023 № 592225 ДП «СЕТАМ», 31.07.2023 проведено електронні торги з реалізації майна двокімнатної квартири [ADDRESS] . Переможцем визнано [PERSON] РНОКПП - [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому 21.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавчого провадження» та на підставі акту про проведення електронних торгів, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М., посвідчено свідоцтво про те, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] вартістю 1 183 856,20 грн., що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири. На підставі даного свідоцтва було проведено державну реєстрацію права власності. Отже, як вбачається з матеріалів справи посилання позивача на порушення процедури проведення електронних торгів безпідставні, оскільки з наданих документів та аналізом наведеного законодавства не вбачається порушення, торги були проведені відповідно до норм діючого законодавства. Щодо посилання позивача на реєстрацію права власності на квартири з порушенням законодавства варто зазначити. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Згідно до п.1 ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, у відповідності до ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для відмови в державній реєстрації прав є заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Як зазначено у ч. 5 вказаної статті зазначеного Закону відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно п. 2 ч. 1ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Чинним законодавством передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Таким чином, твердження позивача щодо того, що реєстраційні дії є незаконними являються необґрунтованими., а інші вимоги позивача є похідними, отже також не підлягають до задоволення. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що оскільки у Приватного виконавця Телявського А.М., ДП "СЕТАМ" та набувача майна [PERSON] жодних підстав вважати, що на вказану квартиру наявні будь-які права інших осіб, які можуть бути заявлені - ними не допущено порушення прав позивача, а також, враховуючи, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом щодо поділу даної квартири як спільного майна подружжя квартира вибула із власності [PERSON] та була продана з прилюдних торгів - тому позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав у даному випадку вона може звертатись до суду із позовом до [PERSON] з позовом про компенсацію вартості відчуженого спільного майна, а тому позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed