Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Російської Федерації в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно: 1/2 частина нежитлової будівлі та комплексу будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 1/2 частина нежитлового комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідне майно передано позивачем в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ». Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ» - провідний український виробник литого посуду з алюмінію та чавуну, одна з найбільших компаній України в цій галузі. 24.02.2022 року Російська Федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України. По всій території України розпочалися масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та інших важливих оборонних об`єктів. Водночас на прикордонних з Російська Федерація та Білоруссю районах обстріляний державний кордон України, обстріли прикордонних підрозділів та блокпостів з використанням артилерії, важкої техніки та стрілецької зброї. Указом Президента України [PERSON] в Україні запроваджено воєнний стан. 26.02.2022 року з`явилася перша інформація, що у Мелітополь представники місцевої влади втратили контроль над адміністративними будівлями. Фактично було захоплено місто Мелітополь. Відповідна інформація була опублікована у багатьох ЗМІ. Вся територія Мелітопольської міської територіальної громади включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, який затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309. Відповідним переліком визначено, що Мелітопольська міська територіальна громада тимчасово окупована з 25.02.2022 року. До вторгнення Російської Федерації на територію України Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ» здійснювало свою діяльність в місті Мелітополь в орендованих приміщеннях заявника та справно сплачувало орендну плату. Наразі Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ» змінило юридичну адресу на місто Львів, але виробничі потужності і далі знаходяться в місті Мелітополь. Фактично майно не використовується позивачем та орендарем. 03 травня 2022 року на територію належного позивачу нерухомого майна з`явилися озброєні військові Російської Федерації та повідомили, що необхідно покинути відповідну територію. З цього моменту російськими військовими захоплено підприємство. З 03.10.2022 року Держдума Російської Федерації ратифікувала договір про приєднання до Росії тимчасово окупованих територій України: так званих «ДНР» і «ЛНР», Запорізької та Херсонської областей. В склад включених територій також входять місто Мелітополь. 26 жовтня 2022 року на територію належного позивачу нерухомого майна з`явився тимчасовий адміністратор [PERSON] . З відповідною особою були присутні також представники Військово-цивільної адміністрації Запорізької області (в особі громадянина [PERSON] ), співробітники місцевої поліції та озброєні російські військові. Протягом дня були опломбовані всі приміщення, що належать ТОВ «ТД «БІОЛ». Фактично з цього моменту представники окупаційної влади «узаконили» захоплення, що було проведено ще 03.05.2022 року. Користуватися, розпоряджатися майном та управляти підприємством неможливо. Відповідні дії проведені на підставі розпорядження Військово-цивільної адміністрації Запорізької області від 03.10.2022 року № 594-р про введення тимчасової адміністрації з управління майном ТОВ «ТД «БІОЛ». Відповідному розпорядженню передувало звернення тимчасового адміністратора [PERSON] та одного із власників нерухомого майна де розміщено завод ТОВ «ТД «БІОЛ» [PERSON] Розпорядження Військово-цивільної адміністрації Запорізької області від 03.10.2022 року № 594-р введено тимчасову адміністрацію у складі Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» для управління майном ТОВ «ТД «БІОЛ». Відповідна юридична особа знаходиться в стані банкрутства з 25 березня 2020 року. Крім втрат, завданих захопленням нерухомого майна (реальні збитки), Позивач також поніс збитки у вигляді упущеної вигоди. Так, з лютого 2022 року по червень 2023 року ним не отримуються суми орендної плати, яка регулярно сплачувалась ТОВ «ТД «БІОЛ» за користування нерухомим майно. Орендна плата, яку Позивач очікував отримати за вказаний період, складає 11 432 822 гривні 40 копійок. Оскільки фактично нерухоме майно на теперішній час втрачено, тож позивач просить стягнути з відповідача суму завданих збитків у розмірі 78\~011\~482, 90 грн. та витрати зі сплати судового збору. Відзив на позовну заяву не надходив. Процесуальні дії у справі. Суд своєю ухвалою від 21 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] та його представники, повідомлені своєчасно та належним чином не прибули, адвокатом Шевченком І.В. подано заяву, в якій останній просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представників, позов просив задовольнити. Відповідач Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, в судові засідання призначені на 30 листопада 2023 року та 07 березня 2024 року, повідомлена своєчасно та належним чином, свого представника не направили, причини його неявки суду не відомі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Установлені судом фактичні обставини у справі. Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України. Станом на 07.09.2023 Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Відповідним переліком визначено, що Мелітопольська міська територіальна громада тимчасово окупована з 25.02.2022 року. [PERSON] на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно: 1/2 частина нежитлової будівлі та комплексу будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 32984594 від 31 січня 2015 року та № 32982755 від 31 січня 2015 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 1/2 частина нежитлового комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 20519288 від 14 квітня 2014 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 8345169 від 22 серпня 2013 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 30766994 від 27 липня 2011 року про державну реєстрацію прав. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 37061148 від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією витягу № 28472956 від 23 грудня 2010 року про державну реєстрацію прав. Відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 01 лютого 2021 року [PERSON] передав у строкове платне користування ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ» наступне майно: 1/2 частина нежитлової будівлі та комплексу будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина нежитлового комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Орендна плата визначена угодою сторін становить 714\~551, 40 грн. щомісяця. Згідно з: мова оригіналу «Распоряжения председателя сонета министров военно-гражданской администрации Запорожской области от 03.10.2022 г. №594 р.» Введено временную администрацию по управлению имуществом ООО «Торговый дом «Биол» и ООО «Технодом Альянс, являющиеся единым производственным комплексом) Відповідно до повідомлення про початок досудового розслідування від 12 січня 2023 року внесено відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України. (№12023082140000016 від 12 січня 2023 року.) Відповідно до висновку експерта №123/04 від 12 червня 2023 року за результатами оціночно-будівельної експертизи встановлено вартість нерухомого майна. Так вартість 1/2 частина нежитлової будівлі та комплексу будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; становить 28\~852\~062,50 грн. 1/2 частина нежитлового комплексу будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 14\~600\~619,50 грн. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 11\~001\~028,50 грн. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 7\~045\~693, 50 грн. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 1\~019\~416,50 грн. 1/2 частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 4\~059\~840 грн. Позиція суду та нормативно правове обґрунтування Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Щодо можливості розгляду індивідуального позову фізичної особи до Російської Федерації. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п.68,п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю чи майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 та від 18 травня 2022 року у справі 428/11673/19 Щодо стягнення реальних збитків завданих збройною агресією Російської Федерації. В силу ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.1, ч.2 ст.1166 Цивільного кодексу України). Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 Цивільного кодексу України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Саме внаслідок окупації Мелітопольської міської територіальної громади, на території якої знаходиться нежитлові приміщення позивача, у період з 26.02.2022 року по червень 2023 року зі сторони російських військ, позивачу було завдано збитків. Розмір збитків позивача станом на 01 червня 2023 року розрахований експертною установою та відповідно до висновку № 123/074 від 12.06.2023 року становить 66\~578\~660 грн. Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15-ц. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси. Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав. А тому позовну заяву в цій частині необхідно задовольнити. Щодо відшкодування упущеної вигоди за неотримання орендної плати. У частині другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На думку Верховного Суду у справі № 910/7511/20, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як: звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); розумні витрати; компенсаційність відшкодування збитків. Верховним Судом зазначено, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09.10.2018 року у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 року у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 01.02.2021 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «БІОЛ». Орендодавець передав нерухоме майно у строкове платне користування згідно вказаного переліку, а орендар прийняв зазначене нерухоме майно та зобов`язувався вносити орендну плату при наявності грошових коштів. Орендна плата визначена угодою сторін у розмірі 714\~551, 40 грн. щомісячно. До лютого 2022 року орендар справно сплачував орендну плату орендодавцю, що підтверджується платіжними дорученнями наявними в матеріалах справи. Матеріалами справи встановлено, що позивач мав укладений договір оренди нежитлових приміщень та до збройної агресії РФ на території м. Мелітополя, договір виконувався на умовах та в строки обумовлені сторонами. Тож суд дійшов висновку, що позивачем доведено реальність упущеної вигоди у розмірі 11\~432\~822 грн. за період з 01 березня 2024 року по 01 червня 2024 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Беручи до уваги, що позивач на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, враховуючи, що при винесення рішення суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вважає за можливе стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved