Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у березні 2024 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26,4 кв. м. в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер дядько позивача [PERSON] , [INFO] народження, який за життя залишив заповіт на ім`я [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, єдиним спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , інших спадкоємців немає. До складу спадкового майна входило все наявне і належне майно [PERSON] , у тому числі квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , однак, 20.11.2023 Державним нотаріусом Дванадцятої КДНК Тітовою Оленою Владиславівною винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно. У свою чергу, за життя померлий [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, а також на ім?я [PERSON] був виготовлений технічний паспорт на квартиру від 1995 року. 23.04.2024 відповідачем подано до суду заперечення, відповідно до яких просить у позовних вимогах відмовити повністю, оскільки зі слів позивача, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, та все, що буде належити йому на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів [PERSON] . Однак, на підтвердження цьому факту позивач не надав жодних доказів,а тому за своє життя [PERSON] не склав заповіт згідно норм чинного законодавства (а.с. 50-51). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 18-19). Ухвалою судді від 06.03.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с. 20-21). Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 19.03.2024 відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження та витребувано спадкову справу №68199006 (а.с. 39-41). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.06.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 148). Позивач у судове засідання не з`явилася, 04.06.2024 надіслала до суду заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві (а.с. 60). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у запереченні від 23.04.2024 просив слухати справу за відсутності представника (а.с. 50-51). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи cудом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 26). Згідно з заповіту посвідченого 02.11.2020 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Тітовою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-587, [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і далі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що він за законом матиме право (а.с. 73). Відповідно до довідки №1402 від 22.04.2015 виданої КП з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , був прописаний та проживав [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Як вбачається з інформаційної довідки КВ-2023 №29302 від 15.09.2023 [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Представництвом фонду державного майна в Ленінградському районі 07.04.1995, розпорядження №1141, зареєстрованого в Бюро 18.04.1995, за реєстровим №5404 (а.с. 28). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07.04.1995 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 32). 26.10.2023 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державни нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., та зареєстрованого в реєстрі за №4-229, після смерті [PERSON] , що складається з садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 06.11.2020, зареєстрованого в реєстрі за №1-607, дублікат якого виданий Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 26.10.2023, зареєстрованого в реєстрі за №4-227. Право власності на садовий будинок зареєстровано за померлим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 06.11.2020, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1351295532214 (а.с. 139). 26.10.2023 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державни нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., та зареєстрованого в реєстрі за №4-230, після смерті [PERSON] , що складається з земельної ділянки загальною площею 0,0600 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221487300:02:012:0142, яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 06.11.2020, зареєстрованого в реєстрі за №1-608, дублікат якого виданий Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 26.10.2023, зареєстрованого в реєстрі за №4-228. Право власності на садовий будинок зареєстровано за померлим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 06.11.2020, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1347484232214 (зв. а.с. 139). 26.10.2023 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державни нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., та зареєстрованого в реєстрі за №4-231, після смерті [PERSON] , що складається з автогрейдера, марки Д3-122, 1990 року випуску, заводський №11- 00157, двигун № [NUMBER] , об?єм двигуна 11150 см. куб., реєстраційний номер [NUMBER] , заресстрованого інспекцією ДТН м. Києва 19.10.2009, що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] , виданого інспекцією ДТН м. Києва 19.10.2009 (а.с. 140). Постановою державного нотаріуса Тітової Олени Владиславівни Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 12.11.2023 відмовлено [PERSON] , у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно (а.с.30). Згідно листа №32/100 від 08.11.2023 Святошинської РДА в місті Києві [PERSON] відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло, оскільки [PERSON] не є власником (співвласником) квартири [ADDRESS] (а.с. 31). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до ст. 41 Конституції України. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка помер (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Так, за правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно п. 1.2. Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 №282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п. 4.9. Глави 10 Розділу II Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п. 4.12. Глави 10 Розділу II Порядку). При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (п. 4.14. Глави 10 Розділу II Порядку). При цьому, згідно п. 4.16 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і далі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується заповітом, що посвідчений 02.11.2020 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Тітовою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-587. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його прав є визнання за ним у судовому порядку права власності в порядку спадкування за заповітом, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved