Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача за рахунком № [NUMBER] залишок коштів на рахунку у розмірі 6 700,21 доларів США, пеню у розмірі 670,02 доларів США; за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року суму вкладу у розмірі 100,00 доларів США, 1 095,00 доларів США - пені у розмірі 3 % річних за кожний день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 09.06.2019 року по 09.06.2020 року, 15,40 доларів США - 3 % річних за період з 24.04.2015 року по 09.06.2020 року; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Навесні 2014 року рахунки позивача в АТ КБ «ПриватБанк» були безпідставно заблоковані банком, нарахування відсотків було припинено, чисельні звернення щодо розблокування рахунків та поновлення доступу до коштів банком проігноровані. Вказує, що у квітні 2015 року позивач звернулася до відповідача із заявою про закриття свого рахунку № [NUMBER] (заява від 15.04.2021 року, яка була отримана банком 21.04.2015 року), в якій просила перерахувати належні їй кошти у розмірі 6 700,21 доларів США на її рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк». Крім того, позивач повідомила банк про розірвання нею депозитного договору № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року та просила перевести вклад у розмірі 100,00 доларів США з нарахованими відсотками на її рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк». Листами від 14.05.2015 року та від 02.06.2015 року банк відмовив позивачу у задоволенні її вимог. Позивач вважає, що припинення діяльності філії банку не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до цивільного законодавства України. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь за рахунком № [NUMBER] залишок коштів на рахунку у розмірі 6 700,21 доларів США; за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року суму вкладу у розмірі 100,00 доларів США; пеню за рахунком № [NUMBER] у розмірі 670,02 доларів США на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Також, у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання позивачем нараховано 3% річних у розмірі 15,40 доларів США. за період часу з 24.04.2015 року по 09.06.2020 року на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року. Крім того, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% пені за період з 09.06.2019 року по 09.06.2020 року у розмірі 1 095,00 доларів США за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2020 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, та судове засідання у справі призначено на 26.10.2020 року. 08.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява, в якій останній зазначив, що правильним номером договору за яким стягуються кошти є договір № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року. 10.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання проти позову заперечувала, оскільки 17.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») було укладено договір про переведення боргу, з додатковою угодою від 18.11.2014 року та Додатком № 1, який містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі, за договорами банківських вкладів, стягнення грошових коштів за якими є предметом спору у даній справі, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем, а АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі. Крім того, представником відповідача викладено заперечення на розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року, оскільки позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності. Стверджує, що нарахована позивачем сума пені є надмірною, тому просить суд зменшити її розмір на підставі ст. 551 ЦК України. 10.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон». Заява мотивована тим, що від 17.11.2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено Договір про переведення боргу. Додатком № 1 від 18.11.2014 року до Додаткової угоди до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року визначено перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі, за договорами, стягнення грошових коштів за якими є предметом спору у даній справі, тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу. 14.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що доводи, викладені відповідачем у відзиві, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Вказує, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», є нікчемним, оскільки не було згоди вкладника на переведення боргу, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою позивача. Вважає безпідставними посилання представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, оскільки договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено без згоди вкладника на переведення боргу, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою позивача. Зазначає, що відповідно до релевантної практики Верховного Суду нарахування пені у розмірі 3% річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення повинно нараховуватися не на нараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. 26.10.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшло клопотання про розгляд заяви АТ КБ «Приватбанк» про залучення третьої особи без участі представника АТ КБ «Приватбанк». Також представник відповідача просила зупинити провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17-ц за позовом вкладника до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів, 3% річних, неустойки (пені) за договором банківського вкладу, оскільки вказані справи між собою подібні, місять аналогічні вимоги в частині стягнення з банку неустойки (пені), нарахованої позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2020 року клопотання представника відповідача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено; залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон»). Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2020 року, у зв`язку із залученням до участі у справі третьої особи, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 02.02.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року внесено виправлення в ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2020 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час та місце судового засідання, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 13.05.2021 року. 18.02.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів направлення ТОВ «ФК «Фінілон» позовної заяви з додатками та відповіді на відзив. 11.05.2021 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про відкладення розгляду справи. 13.05.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, судове засідання призначено на 14.09.2021 року. 14.09.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява, в якій останній просив відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі та провести судове засідання, призначене на 14.09.2021 року за його відсутності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Кобзар Ю.Б. про зупинення провадження у справі задоволено; провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення заборгованості зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у цивільній справі № 320/5115/17-ц. 02.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про поновлення розгляду справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення заборгованості, та судове засідання у справі призначено на 12.05.2022 року. 28.01.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про відкладення розгляду справи. 31.01.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У зв`язку із помилковим направленням судових повісток на 02.02.2022 року, про що секретарем судового засідання Печерського районного суду м. Києва Ситиком Р.В. складено довідку, справу знято зі складу та наступне судове засідання призначено на 12.05.2022 року. 21.04.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішення у цивільній справі № 199/3152/20. 26.04.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшли додаткові пояснення у справі, у яких, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у справі № 320/5115/17-ц просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 10.05.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява, без застосування електронного цифрового підпису, про відкладення розгляду справи. 12.05.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшла заява, в якій остання просила розглянути клопотання про зупинення провадження у справі без фіксування технічними засобами. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2022 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено; провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення заборгованості зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20. 21.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про поновлення розгляду справи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2023 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення заборгованості, та судове засідання у справі призначено на 16.11.2023 року. 02.10.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 16.11.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Б. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 16.11.2023 року, без фіксування технічними засобами у зв`язку із неявкою позивача. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2023 року, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 14.12.2023 року. 13.12.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про закриття підготовчого засідання у справі. 14.12.2023 року справу знято зі складу, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Києві, судове засідання призначено на 01.04.2024 року. 01.04.2024 року справу знято зі складу, у зв`язку із розглядом головуючим суддею як слідчим суддею клопотань слідчих органів, судове засідання призначено на 06.06.2024 року. В судове засідання 06.06.2024 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві та письмових поясненнях підстав та просила в позові відмовити. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має в банку картковий рахунок № [NUMBER] . 04.03.2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070086328400 вклад «Стандарт» строком до 04.09.2014 року включно, карта/рахунок, на який зараховується вклад № 26356624176197, сума вкладу 100,00 доларів США з нарахуванням 10 % річних (том 1, а. с. 24). 21.04.2015 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву [PERSON] від 15.04.2015 року про закриття банківського рахунку № [NUMBER] та видачу залишку коштів на рахунку у розмірі 6 700,21 доларів США та розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року (а. с. 18, 19). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України. Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти. За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Отже, в даному випадку між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» мало місце укладення договору банківського вкладу № SAMDN25000733836296 від 04.03.2014 року, що також підтверджується банківськими виписками та довідкою банку. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві також підтверджує факт укладення між ним та [PERSON] депозитного договору № SAMDNWFD0070086328400, що є предметом спору у даній справі. Як визначено у ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За таких обставин факт укладення депозитного договору № SAMDNWFD0070086328400 між позивачем та відповідачем не підлягає доказуванню. Крім того, судом встановлено та не заперечується відповідачем факт відкриття позивачу рахунку № [NUMBER] та факт існування залишку коштів на даному рахунку у розмірі 6 700,21 доларів США. Вказане підтверджується довідкою від 25.12.2023 року, витягом з електронного додатку від 29.05.2020 року, а також виписками з реєстру меморіального ордеру від 18.11.2014 року, наданими представником відповідача, як доказ переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» (том 1, а. с. 51; том 2, а. с. 19). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником, у тому числі, і за договорами, укладеним із [PERSON] , які є предметом спору, зважаючи на наступне. Як зазначено у договорі від 17.11.2014 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «ФК «Фінілон», про переведення боргу, з додатковою угодою до нього від 18.11.2014 року, на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною цього договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29.05.2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів [PERSON] , відповідно до договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку, включає, зокрема, нараховані проценти по вкладу на дату переведення боргу (том 1, а. с. 52). Відповідно до витягу з електронного додатку, розмір грошових коштів, які підлягають до сплати боржником кредитору [PERSON] за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року складає 100,06 доларів США, а за рахунком № [NUMBER] - 6 700,21 доларів США (а. с. 51). Як визначено у ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Отже, законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі. Посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» належних [PERSON] грошових коштів не звільняють відповідача від обов`язку з повернення отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Аналізуючи викладене, суд вважає, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладених з [PERSON] договорів та вимог чинного законодавства України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду жодних належних і допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» або АТ КБ «ПриватБанк» виконало зобов`язання перед [PERSON] . За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року у розмірі 100,00 доларів США та стягнення залишку коштів на рахунку № [NUMBER] у розмірі 6 700,21 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення пені за рахунком № [NUMBER] у розмірі 670,02 доларів США на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1. 24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Згідно п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Отже, банк зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі, який не перевищує 10 % від суми переказу. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за рахунком № [NUMBER] у розмірі 670,02 доларів США на підставі п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] за договором № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року 3% річних у розмірі 15,40 доларів США за період з 24.04.2015 року по 09.06.2020 року, то такі підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У пункті 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18) міститься висновок про те, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування трьох відсотків річних, визначених ст. 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Позивач просить стягнути 3 % річних, які розраховані ним, виходячи із суми вкладу за договором, за період з 24.04.2015 року (закінчення строку договору) по 09.06.2020 року (межі позовних вимог). Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог просило застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Поняття позовної давності законодавець розкрив у ст. 256 ЦК України, яка визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, з позовом [PERSON] звернулась до суду 09.06.2020 року, отже, вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню та обмежуються останніми трьома роками, які передували зверненню до суду з позовом. Відтак, позивач має право на стягнення 3 % річних за період з 09.06.2017 року по 09.06.2020 року у розмірі 9,01 доларів США. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 09.06.2019 року по 09.06.2020 року, то суд зазначає наступне. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Відтак, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст. ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі 757/37163/20-ц. Ураховуючи те, що між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Відтак, пеня за договором в № SAMDNWFD0070086328400 від 04.03.2014 року, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується, а позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України (далі - ПК України), яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено у ст. 164 ПК України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема, пасивні доходи (крім зазначених у п. п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 ПК України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПК України. Згідно п. п. «а» п. п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Відповідно до п. п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПК України, податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п. п. 14.1.180 ПК України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV ПК України. При цьому, відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у ст. 167 ПК України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову, стягується з відповідача в дохід держави. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (87,16%), то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 989,48 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial