Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У жовтні 2023 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача шляхом розірвання договору, стягнення суми, відшкодування збитків. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 15 грудня 2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір побутового підряду № 13 на виконання послуг з виготовлення та монтажу (установлення) меблів. Загальна вартість товару визначена у сумі 36 000,00 грн. згідно п. 2.1 Договору. У відповідності до п. 2.2 Договру, замовник оплачує товар наступним чином: сума у розмірі 25 000,00 грн. замовник передає виконавцю в момент підписання договору; суму в розмірі 11 000,00 грн. замовник передає виконавцю в день монтажу комплексу меблів. Перелік меблів та строк виготовлення зазначено в специфікації № 1 від 15.12.2021. На виконання договору позивачем було сплачено грошову суму в розмірі 25 000,00 грн. в рахунок авансового платежу на виготовлення меблів, що також підтверджується товарним чеком від 15.12.2021 з підписом та відбитком печаті відповідача. Відповідно до п. 3.2 Договору підрядник зобов`язується надати товар у розпорядження замовника протягом 35 робочих днів з моменту отримання коштів у відповідності з п. 2.2 договору. Таким чином, кінцевою датою виконання робіт визначено 08.02.2022. Разом з тим п. 10.1 договору передбачено строк дії договору з дати його підписання і до повного виконання сторонами своїх обов`язків. Таким чином, договір про виготовлення та встановлення меблів укладений у письмовій формі з дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства, підписаний сторонами та на даний час є таким, що продовжує свою дію, оскільки сторонами залишаються невиконанні його істотні умови. Але наявні відступи від істотних умов договору підряду, а саме, роботи не було виконано в строк, їх навіть не було розпочато. Так згідно договору побутового підряду № 13 відповідач був зобов`язаний передати (установити) позивачці товар (комплекс меблів) в строк до 07.02.2022, таким чином зобов`язання є простроченим з 08.02.2022. Таким чином період прострочення грошового зобов`язання становить з 08.02.2022 по 08.08.2022 (кількість днів простроченого періоду - 182 доби) розмір пені 196 560,00 грн. До того ж, сума оплати (авансу), який позивач має намір стягнути в судовому порядку у зв`язку з простроченням поставки товару є грошовим зобов`язанням продавця та на таке грошове зобов`язання можуть нараховувати інфляційні втрати, 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України в постанові від 15.05.2019 по справі № 331/5054/15-ц, де суд вказав, що відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також при відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання з передання товару позивачеві та не повернув на вимогу позивача сплачену останнім вартість товару, Велика Палата Верховного Суду України погоджується з висновком судів першої й апеляційної інстанції про задоволення позову і в частині стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних. Враховуючи викладене інфляційні збитки складають - 10 115,99 грн., 3% річних - 1 801,97 грн. Крім того, своїми діями відповідач тривалий час порушує умови договору та права позивача, створив незручності в користуванні приміщенням де з вини відповідача вже другий рік не встановлені меблі, що як наслідок завдає позивачу моральних страждань і переживань. Тому, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Позивачка вважає, що оскільки досудове врегулювання спору не є можливим, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, допущення істотних недоліків із його вини при виконанні умов Договору, які взагалі не можуть бути усунуті та не спонукають до належного використання сходинок, а також, зважаючи на те, що відповідачем в односторонньому порядку було змінено умови договору, тим самим порушені взяті на себе зобов`язання, то відповідно до ст. ст. 852, 872, 611 ЦК України ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для розірвання Договору, а грошові кошти підлягають поверненню. Ухвалою суду від 02.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті. 06.02.2024 поштовим відправленням від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач погоджується з заявленими вимогами частково, а саме лише з сумою передплати (авансу) у розмірі 25 000,00 грн., з іншими позовними вимогами категорично не погоджується з огляду на наступне: відповідач ніколи в добровільному порядку не відмовлявся повернути позивачу сплачену передплату (аванс) у розмірі 25 000,00 грн.. Також не відмовлявся виконати взяті на себе зобов`язання відповідно до договору побутового підряду № 13від 15.12.2021. Як вбачається з скріншоту листування 01.02.2022 сторони у справі переписувались та планували на 02.02.2022 виїзд та заміри, в тому числі строки відкладались через певні технічні причини, через які відповідач не міг здійснити чіткі заміри для виготовлення меблів, оскільки ванна кімната позивача була не до кінця оснащена предметами, від яких залежав коректний замір для виготовлення меблів. Окрім того, позовна заява не містить належних та допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що невиконання умов договору побутового підряду № 13 від 15.12.2021 відбулось з вини відповідача, як того вимагають норми цивільного законодавства України. Також відповідач вважає розрахунок пені, яка склала 196 560,00 грн. і нарахована вона з 36 000,00 грн., хоча позивач сплатила відповідачу передплату у розмірі 25 000,00 грн. також невірно нараховано інфляційні витрати та 3% річних. Такі прорахунки є не вірними та значно завищеними. Пеня становить - 3 835,62 грн., Інфляційні збитки - 7 185,12 грн. та 3% річних - 1 249,00 грн. Відповідно до ст. 550 ЦК України, якщо предметом неустойки виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Статтею 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Варто зауважити, що 24.02.2022 в наслідок військової агресії рф проти України, в Україні було введено військовий стан і позивач сама перестала виходити на зв`язок, а тому надалі відповідач був обмежений у виконанні зобов`язання за вище вказаним договором не зі своєї вини, такі обставини відносяться до форс-мажорних. Відтак листом Торгово-промислової палати від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили): військову агресію рф проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи вищевикладене, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконанням яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин непереробної сили). Оскільки тривалий час позивач не виходила на зв`язок є всі підстави вважати, що вона перебувала за кордоном, а тому не сильно страждала і переживала за меблі. Враховуючи викладене відповідач визнає позов в частині сплаченої передплати у розмірі - 25 000,00 грн. в іншій частині не визнає. За таких обставин, відповідач вважає доведеним факт прострочення виконання умов договору саме з вини позивача. В свою чергу, вважає, що вимога позивача про розірвання договору в повному обсязі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки, правило ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє розірвати Договір лише в тій частині, в якій він залишається невиконаним. 14.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказала на правомірність розірвання договору з її боку. При цьому, звернула увагу на те, що відповідач у відзиві не спростовує вказаних обставин, порушення строків та не заперечує, що роботи не виконані у строки та на умовах і у об`ємах, визначених у Договорі, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, звільняє її від обов`язку їх доказування. Також Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що 15 грудня 2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір побутового підряду № 13 на виконання послуг з виготовлення та монтажу (установлення) меблів. Загальна вартість товару визначена у сумі 36 000,00 грн. згідно п. 2.1 Договору. У відповідності до п. 2.2 Договру, замовник оплачує товар наступним чином: сума у розмірі 25 000,00 грн. замовник передає виконавцю в момент підписання договору; суму в розмірі 11 000,00 грн. замовник передає виконавцю в день монтажу комплексу меблів. Перелік меблів та строк виготовлення зазначено в специфікації № 1 від 15.12.2021. На виконання договору позивачем було сплачено грошову суму в розмірі 25 000,00 грн. в рахунок авансового платежу на виготовлення меблів, що також підтверджується товарним чеком від 15.12.2021 з підписом та відбитком печаті відповідача. Відповідно до п. 3.2 Договору підрядник зобов`язується надати товар у розпорядження замовника протягом 35 робочих днів з моменту отримання коштів у відповідності з п. 2.2 договору. Таким чином, кінцевою датою виконання робіт визначено 08.02.2022. Разом з тим п. 10.1 договору передбачено строк дії договору з дати його підписання і до повного виконання сторонами своїх обов`язків. Згідно договору побутового підряду № 13 відповідач був зобов`язаний передати (установити) позивачці товар (комплекс меблів) в строк до 07.02.2022, таким чином зобов`язання є простроченим з 08.02.2022. Як вбачається з скріншоту листування 01.02.2022 сторони у справі переписувались та планували на 02.02.2022 виїзд та заміри, в тому числі строки відкладались через певні технічні причини, через які відповідач не міг здійснити чіткі заміри для виготовлення меблів, оскільки ванна кімната позивача була не до кінця оснащена предметами, від яких залежав коректний замір для виготовлення меблів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. За ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, законодавство не містить окремого виду договору, як споживчий. Договір будь-якого виду може бути споживчим, якщо він відповідає критеріям, передбаченим законом. Згідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній в Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів від 01.02.2013, незалежно від виду укладених громадянами договорів їх зміст - це угода про послугу та виконання робіт. Тому, враховуючи, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, до відносин, які виникли на підставі Договору на виготовлення меблів на замовлення № 18 від 30.06.2018 застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки відповідає ознакам споживчого договору. Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті. Зазначене вище кореспондується із положеннями ч. 2 ст. 678 ЦК України, згідно якої у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) у покупця виникає право (за його вибором): відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміну товару. Таким чином, відповідно до згаданих норм процесуального та матеріального закону, спосіб захисту прав споживача обирає сам позивач. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст.. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Великої Палати Верховного Судувід 16.02.2021 № 910/2861/18). Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у статтях 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статей 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. У судовому засіданні судом встановлено, що позивачка належним чином виконала умови Договору, на виконання п. 2.2 Договору нею було сплачено передоплату у розмірі 25 000,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 15.12.2021, копія якого міститься в матеріалах справи, тоді як, відповідач у визначений в Договорі строк взяті на себе зобов`язання не виконав, погоджені сторонами Договору роботи повністю не виконав. Враховуючи вище наведене та положення ст. 651 ЦК України, приймаючи до уваги визначені законом критерії, суд вважає обґрунтованими доводи позивача та такими, що відповідають визначеним законом критеріям щодо істотного порушення відповідачем умов Договору, як виконавцем послуг, оскільки, внаслідок завданої відповідачем цим порушенням шкоди, призвело до реальних збитків, позивач значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні Договору. В свою чергу, заперечення відповідача судом не приймаються до уваги та спростовуються встановленими обставинами справи. Однак судом і не приймаютться в повному обсязі і доводи позивачки щодо того, що через тривале порушення умов договору позивачу створені незручності в користуванні приміщенням де з вини відповідача та вже другий рік не встановлені меблі - оскільки як вбачається з наданих за ухвалою суду доказів - позивачка разом із дітьми перебувала за кордоном з 05.03.2022 року та повернулась в Україну 25.05.2023 року, тобто більше року. Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч.3 ст. 653 ЦК України). За ч.5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно з ч. 2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її в строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 852, п. 2 ч. 1 ст. 872 ЦК України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення й використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своєї особистої потреби мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, а також, на звернення до суду й інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, судом встановлено, що здійснену передоплату коштів позивачу відповідачем не повернуто. Згідно ст. 873 ЦК України вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Відповідно до ст. 570, 571 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За таких обставин, завдаток, сплачений позивачем слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. В той же час, аванс же не має забезпечувальної функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19). За таких обставин, зважаючи на те, що Договір відповідачем не виконано належним чином, відтак, отримана відповідачем 15.12.2021 від позивача сума завдатку (авансу за договором) у розмірі 25 000 грн, яка була сплачена позивачкою в забезпечення виконання умов договору № 13 від 15.12.2021, що підтверджено та товарним чеком, суд вважає, що позивачка набула право стягнення з відповідача на свою користь грошових коштів у розмірі 25 000 грн. Оскільки відповідач у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, не виконав роботи у строк, зазначений в Договорі, чим самим його умови, а отже, зважаючи на обраний позивачкою захист своїх прав та інтересів, суд вважає, що договір потрібно розірвати, а грошові кошти у виді авансового платежу сплачені за договором у розмірі 25 000,00 грн. підлягають поверненню останній. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. ст. 549-551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду , якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ч. 3. ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Враховуючи викладене та факт прострочення виконання робіт з вини відповідача, відсутність позивача тривалий час за місцем виконання договору та відсутність з боку позивача вимог щодо повернення коштів та або виконання договору, також період проведення на території міста Києва та Київської області активних бойових дій, суд вважає необхідним зменшити суму пені до розміру 25 000,00 грн., також з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати - 7 185,12 грн., 3% річних - 1 249,00 грн. У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст. ст. 16 та 23 ЦК України і ст. 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Виходячи з положень ст. ст. 16 та 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Суд знаходить не доведеним, що внаслідок протиправних дій відповідача у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, позивачу завдано моральної шкоди, а тому в цій частині позовні вимоги залишаються без задоволення. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Натомість, за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. За таких обставин, з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Outcome: partial