Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

27.10.2023 Костянтинівська окружна прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки, в якому просить: конфіскувати на користь держави земельну ділянку сільськогосподарського призначення громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з кадастровим номером 1412600000:00:003:0335 площею 0,0152 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228935114126), шляхом припинення права власності [PERSON] , відомості про яке зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27.12.2013 № 4111904, та визнати право власності за державною в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за громадянином російської федерації [PERSON] приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В. Б. 27.12.2013 за № 4111904 зареєстровано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1412600000:00:003:0335 площею 0,0152 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у місті Костянтинівка, по вулиці Ново - Садовій (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228935114126). Вказана державна реєстрація здійснена на підставі документу для державної реєстрації, а саме, договору купівлі продажу земельної ділянки, серія та номер 3628, виданого 27.12.2013 приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В. Б. Власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] , [INFO] , який є громадянином російської федерації згідно із паспортом серія та номер [NUMBER] , виданим 22.06.2001 Коломенським УВС Московської області, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Як убачається з загальних відомостей про земельну ділянку згідно із Державним земельним кадастром, земельна ділянка сформована, віднесена до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.05 Для індивідуального садівництва. Таким чином, громадянин російської федерації [PERSON] 27.12.2013 набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у місті Костянтинівка, по вулиці Ново Садовій,та протягом року не виконав покладений на нього обов`язок передбачений національним законодавством України тобто, не відчужив вказану земельну ділянку та на теперішній час залишається її власником. Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з цим, вищенаведена земельна ділянка сільськогосподарського призначення підлягає конфіскації у громадянина російської федерації [PERSON] на користь держави України. Позивач Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області подав письмові пояснення на позов (а.с.78-79), в яких підтримав позовні вимоги прокурора та зазначив таке. Відповідно до частини другої ст.81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення у разі: 1. придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; 2. викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; 3. прийняття спадщини. Відповідно частини 5 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземцям, особам без громадянства. Іноземці та особи без громадянства можуть отримати землі сільськогосподарського призначення лише у спадок. Якщо такі землі прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, то протягом року з моменту отримання права на них зазначені особи мають їх відчужити (ч. 4 ст. 81, ст. 145 ЗК України). При цьому пункт 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення частини четвертої статті 81 ЗК України є імперативним. У випадках коли земельна ділянка не відчужена, право власності на неї іноземців та осіб без громадянства припиняється, тобто вона підлягає примусовому відчуженню (п. «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України). Примусове припинення права власності на земельну ділянку здійснюється виключно в судовому порядку (п. «д» ч. 1 ст. 143 ЗК України). Як роз`яснено в Листі № 10-71 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v4-13740-13#Text), позивачем у справах про примусове відчуження успадкованих іноземцями чи особами без громадянства земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути відповідні органи прокуратури в межах повноважень, визначених законодавством України. Відповідно до вищенаведеного, Головне управління вбачає порушення земельного законодавства, оскільки власник земельної ділянки [PERSON] є громадянином російської федерації та у встановлений законодавством термін не здійснив відчуження земельної ділянки. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву (а.с.107), у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пославшись на таке. Так дійсно наприкінці 2013 року він купив земельну ділянку площею 152 квадратних метри у держави. На його думку, ця подія відбулася правомірно, як укладення угоди у відповідності до законодавства України. Чому він зазначає про правомірність з боку сторін угоди договір купівлі-продажу (є дійсним та до теперішнього часу ніким не оспорюваний). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийнято майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі - продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, майнові права, право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як зазначає прокурор, правочин було здійснено у письмовій формі та відбувалася процедура нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Отже він на законних підстав набув право власності на земельну ділянку у спосіб визначений законодавством. Цей договір купівлі-продажу станом на сьогодення ніким не оспорювався та не визнаний недійсним. Підставою недійсності правочину, а саме договору купівлі-продажу, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним. Звертає уваги, що серед підстав не названо ч.4 ст. 203 ЦК України, яка містить вимогу відповідності правочину форму, установленій для нього законом. Отже, недодержання форми правочину не означає автоматичного визнання його недійсним. Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином висновок в позові в.о. керівника Костянтинівської окружної прокуратури не має логічної думки вважати, що право власності набуто незаконно з огляду на посилання на ч.2 ст. 81 ЗК України. Так дослівний зміст виглядає ось так «ч.2 Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. З огляд на це, пояснює, що цей припис не містить у складі будь-якої заборони іноземцю купити землю сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту. Текст позову також не має посилань на існування заборони на купівлі-продаж земельних ділянок у власність громадян інших держав. Окрім цього хибність висновку позивача та прокурора полягає у застосування приписів частини 4 статті 81 ЗК України до його правовідносин щодо власної земельної ділянки. Так «4. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню». Законодавець чітко прописує коли землі сільськогосподарського призначення підлягають відчуженню. Тільки після прийняття у спадок (це перехід права власності), інших умов законодавство не містить. А застосування частини 1 статті 145 ЗК України у обґрунтуванні правової позиції прокурора замовлено, на його думку, обмеженим тлумаченням земельного законодавства, саме сукупності положень вищезгаданих норм ЗК України, які до предмету позову не мають ніякого відношення. За таких обставин вважає, що позовні вимоги не мають правового навантаження до обставин, які наведені прокурором в тексті позову. Костянтинівською окружною прокуратурою Донецької області подано відповідь на відзив (а.с.135-136), в якій зазначене таке. Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Основним з таких законів є Земельний кодекс. Відповідно до ст. 81 ЗУ України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що раніше були надані їм в користування, прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості належної їм земельної частки (паю). Частиною 2 статті 81 ЗК України визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомості, які належать їм на праві власності. Відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, якою не передбачено набуття іноземними громадянами земель сільськогосподарського призначення. Водночас, відповідно до ч.1 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах (ч.ч.2,4 ст. 145 ЗК України). З матеріалів, долучених до позовної заяви достовірно встановлено, що відповідач станом на дату набуття права власності на спірну земельну ділянку був громадянином російської федерації і до теперішнього часу громадянства України не отримував. Водночас, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2013 відповідач придбав у [PERSON] спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, якою відповідач, як іноземний громадянин, відповідно до вимог статті 81 ЗК України постійно володіти не може. З огляду на вказане, на підставі ч.1 статті 145 ЗК України до закінчення річного строку після державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку, тобто до 27.12.2014 відповідач, як нерезидент України повинен був виконати вимоги законодавства щодо відчуження цього об`єкту нерухомості, що ним, однак, самостійно в добровільному порядку вчинено не було. У разу не відчуження іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення у встановлений строк застосовуються наслідки, передбачені статтями 140,143,145 ЗК України у вигляді примусового припинення права власності на такі земельні ділянки шляхом їх конфіскації у власність держави. Порушення зазначених інтересів держави полягає у недотриманні відповідачем, як громадянином іншої держави, визначеного статтями 13,14,41 Конституції України, ст.ст. 80,145 ЗК України порядку відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року з моменту переходу права власності на неї у встановленому порядку. На теперішній час відповідач всупереч законодавчій забороні безперешкодно володіє та розпоряджається спірною земельною ділянкою, розташованою на території України. Відповідач заперечень не подав. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2023 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 1412600000:00:003:0335 площею 0,0152 га, із цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану на території Костянтинівської територіальної громади Краматорського району Донецької області, у [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228935114126) (а.с.15-17). Ухвалою судді\~Костянтинівського міськрайонного\~суду Донецької\~області від\~30\~жовтня 2023\~року прийнято\~позовну заяву Костянтинівської\~окружної прокуратури\~в інтересах\~держави в\~особі:\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Донецькій області\~до [PERSON] \~про конфіскацію\~земельної ділянки до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання, відповідачу встановлений строк на подання відзиву на позовну заяву (а.с.67-68). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні (а.с.87). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.03.2024 прийнято рішення про проведення повторного підготовчого засідання у цій справі та призначено підготовче засідання (а.с.117-118). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.04.2024 закрито підготовче провадження у цій справі, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.151-152). Представниці прокуратури Барабаш Т. Ю., [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник позивача Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, у поданих поясненнях на позов просив розгляд справи проводити у його відсутність (а.с.78-79). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на незнання положень діючого законодавства. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Приписи\~ст. 131-1 Конституції України,\~ст. 56 ЦПК України,\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області у відповідності до положень\~ст.145 Земельного кодексу України,\~Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомило окружну прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на 27.10.2023 (день надходження позову до суду) самостійно не реалізувало своє процесуальне право, тому у відповідності до положень\~ст.23 Закону України «Про прокуратуру»,\~ст.56 ЦПК України\~є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. В силу статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно із\~ст. 13 Конституції України\~земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено\~Земельним кодексом України\~(далі -\~ЗК України). Відповідно до ч.ч.1-3\~ст.1 ЗК України\~земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом установлено, що згідно із Договором купівлі продажу земельної ділянки від 27 грудня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №3628, посвідченого 27.12.2013 приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Ізмайловою В. Б., [PERSON] , який є громадянином російської федерації, придбав у [PERSON] , громадянки України, земельну ділянку розміром 0,0152 га з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 1412600000:00:003:0335, розташовану на території [ADDRESS] (а.с.43-44). Право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1412600000:00:003:0335, площею 0,0152 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 27.12.2013, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228935114126, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 335369829 від 12.06.2023 (а.с.59-60). Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 (що діяла на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27.12.2013) землі для ведення індивідуального садівництва (індекс 01.05), станом на 27 грудня 2013 року, належали до земель сільськогосподарського призначення. Судом також установлено, що [PERSON] як на час набуття за договором купівлі - продажу права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (цільове призначення для індивідуального садівництва) так і на теперішній час був та є громадянином російської федерації, що не є спірним у цій справі та підтверджується інформацією Головного управління Державної міграційної служби України від 09.10.2023 №1401.3.1.1.-5140/14.3-23, згідно із якою, відповідно до бази даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (ЄІАС УМП) ДМС України, [PERSON] , [INFO] , документований посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 17.03.2014, орган видачі 1401 (ГУДСМ у Донецькій області). З питань оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, набуття громадянства України, [PERSON] не звертався (а.с.46). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 12 червня 2023 року [PERSON] є власником спірної земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228935114126) (а.с.56-60). Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Суб`єктами права приватної власності на землю, згідно зі ст. 80 ЗК України визначено, зокрема, громадян та юридичні особи. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27.12.2013 та і на теперішній час) суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Одночасно, відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до ст. 35 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27.12.2013 та і на теперішній час) іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Виходячи з положень ч.4 ст.81 ЗК України (в редакцій чинній як на час укладення договору купівлі продажу земельної ділянки 27.12.2013 та і на теперішній час) іноземці, особи без громадянства, можуть отримувати землі сільськогосподарського призначення лише в спадок, при цьому, такі землі протягом року підлягають відчуженню. З огляду на вказане, законодавцем у Земельному Кодексі України закріплено заборону на набуття іноземними громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення, окрім випадків спадкування з подальшим обов`язковим відчуженням, а тому суд відхиляє доводи відповідача про те, що землі сільськогосподарського призначення, набуті за договорами купівлі-продажу, можуть перебувати у власності іноземних громадян. Виходячи з контексту вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] , як громадянин іноземної держави, не може мати у власності землю сільськогосподарського призначення. Частиною 1 статті 145 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) було передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Отже, незалежно від підстав набуття особою права власності на земельну ділянку, яка за ЗК України не може перебувати у власності такої особи, у відповідності до ч.1 ст. 145 ЗК України така земельна ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Тож, відповідач [PERSON] , як нерезидент України, протягом з року з моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку, тобто до 27.12.2014 повинен був виконати вимоги законодавства щодо відчуження спірного об`єкта нерухомості. Однак, в строк до 27.12.2014 [PERSON] в добровільному порядку відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення не провів, що не є спірним у цій справі. Статтею 145 ЗК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) встановлені підстави припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку, та передбачено що, у разі\~якщо відповідно\~до закону\~власник земельної\~ділянки зобов`язаний\~відчужити її\~протягом певного\~строку і\~земельна ділянка\~не була\~відчужена ним\~протягом такого\~строку,\~така ділянка\~підлягає конфіскації\~за рішенням\~суду (ч.2). Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.4). Отже, за відсутності добровільного відчуження іноземним громадянином [PERSON] протягом року після набуття права власності та по теперішній час спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, право власності на неї підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду на користь держави, а сама земельна ділянка продажу на земельних торгах, що відповідатиме нормам чинного законодавства. Зазначений спосіб захисту прав відповідає положенням ч.5 ст.22 (в редакції, чинній станом на 27.12.2013), ч. ч. 2, 4 ст.145 ЗК України (в редакції чинній на момент розгляду справи). Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення. За таких обставин, позов належить задовольнити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до такого. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Згідно із довідкою МСЕК серії 12 ААВ № 784387 від 05.07.2023 відповідач [PERSON] є особою з інвалідність П групи (а.с. 192), а отже відповідно до Закону України «Про судовий збір» [PERSON] користується пільгами щодо сплати судового збору. За таких обставин, судовий збір, сплачений Донецькою обласною прокуратурою за подання позовної заяви у розмірі 2684,00 грн, а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1342,00 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 7 ст. 157 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. З огляду на відсутність вмотивованого клопотання учасників справи, дію вжитих судом заходів забезпечення позову, відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2023 року, належить продовжити протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved