Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом і просить, з урахуванням уточнень, стягнути із відповідача на його користь неповернуту суму позичених коштів у розмірі 127640,00 доларів США; 3 відсотки річних за період з 02.04.2021 року по 02.04.2023 року в розмірі 9174,40 доларів США. Також просив стягнути судові витрати. Посилається на те, що 04 березня 2021 року у місті Запоріжжя відповідач власноруч написав розписку, що взяв борг у [PERSON] 90000 доларів США та зобов`язується повернути 95840 доларів США у строк до 25.03.2021 року. 02.04.2021 року у місті Запоріжжя відповідач власноруч написав розписку, що взяв борг у [PERSON] 30000 доларів США та зобов`язується повернути 31800 доларів США у строк до 16.04.2021 року. 27.10.2022 року відповідач написав нотаріально завірену заяву, якою підтвердив факт, що 01.03.2021 року ним було укладено договір №1 від 01.03.2021 року із позивачем. У встановлений договорами позики строк, відповідачем не було повернуто суму боргу. Враховуючи прострочення виконання зобов`язання, позивач також просить стягнути 3% річних за користування позикою. Ухвалою від 19.09.2023 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.02.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України\~про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим проведено заочний розгляд даної справи\~згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України\~у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом становлено наступне. 04 березня 2021 року у місті Запоріжжя Клімачов Дмитро Костянтинович власноруч написав розписку, що взяв борг у [PERSON] 90000 доларів США та зобов`язується повернути 95840 доларів США у строк до 25.03.2021 року. 02.04.2021 року у місті Запоріжжя [PERSON] власноруч написав розписку, що взяв борг у [PERSON] 30000 доларів США та зобов`язується повернути 31800 доларів США у строк до 16.04.2021 року. Оригінали вищезазначених розписок долучені представником позивача та містяться в матеріалах справи. 27.10.2022 року [PERSON] написав нотаріально завірену заяву, якою підтвердив факт, що 01.03.2021 року ним було укладено договір №1 від 01.03.2021 року із позивачем. У встановлені договорами позики строки, відповідачем не було повернуто суму боргу, на підставі чого позивач звернувся із позовом до суду. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов\~може бути\~представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню за договорами позики від 04.03.2021 року та 02.04.2021 року. Тому стягненню із відповідача на користь позивача підлягає основна сума боргу в загальному розмірі 127640 доларів США. Що стосується стягнення із відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України, їх розрахунок зроблений позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства. Отже, з врахуванням вище зазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягнення із відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 192, 524-526, 533, 545, 549, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved