Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

У грудні 2023 року позивач, через свого представника адвоката Островську О.В.., звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за реєстровим номером 1722 від 21.07.1999, щодо придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який укладено на універсальній біржі «Віконт Т» між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та право власності на земельну ділянку загальною площею 0,639 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21.07.1999 між сторонами був укладений біржовий договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Згідно пункту 2.1 договору земельна ділянка площею 0,625 га належить продавцям на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК (без номеру), виданого та зареєстрованого Миколаївською міською радою за реєстровим номером: 2472 від 08.04.1999 на підставі рішення Миколаївської міської ради за № 8/5 від 04.03.1999. У 2022 році оригінал договору купівлі-продажу був втрачений, тому склалася ситуація в якій у позивача відсутня можливість підтвердити своє право на придбане майно. Загальна площа на дату придбання житлового будинку та на теперішній час була та є незмінною, а саме 86,4 кв.м. Крім того, договір був укладений на товарній біржі без нотаріального посвідчення, що впливає на реалізацію позивачем прав як власником. Також в пункту 2.1 договору вказано про належність відповідачам права власності на земельну ділянку площею 0,625 га за адресою будинку, але про перехід права власності на земельну ділянку до покупця не вказано. Крім того, фактична загальна площа земельної ділянки за сформованими межами становить 0,639 га, а не 0,625 га. Між сусідами встановлені належні паркани, претензії або вимоги сусідів щодо користування земельними ділянками відсутні. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 не знайшла підстави для відступу від них. Присилаючись на наведені обставини позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.03.2024 закрито провадження у справі відносно відповідача [PERSON] у зв`язку із смертю та цією ухвалою закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. У призначене на 11.06.2024 судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в заявах від 28.02.2024 розгляд справи просили здійснити за їх відсутності та підтвердили факт продажу позивачу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] причину неявки в судове засідання не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом 21.07.1999 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на Універсальній товарній біржі «Виконт-Т» був укладений договір купівлі-продажу № 1722, відповідно до якого [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який зареєстрований в Миколаївському МБТІ 28.03.2000 за реєстраційним номером: 9186 Згідно відповіді Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15.12.2023 № 1575 відповідно до паперових носіїв інвентарної справи станом на 28.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.1999, зареєстрованого на Українській товарній біржі «Віконт-Т» за № 1722, та зареєстрованим в МБТІ 28.03.2000 за реєстраційним номером: 9186. Згідно пункту 1 вказаного договору домоволодіння розташоване на земельній ділянці 0,625 га і складається із житлового будинку, житловою площею 52,20 кв.м, позначеного на плані літерою А, сараю Д. літньої кухні Б, вбиральні Г, загороджень і споруди - №2-6, ІІІ. Відповідно до пункту 2.1 договору земельна ділянка площею 0,625 га за адресою будинку належить продавцям на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого і зареєстрованого Миколаївською міською радою народних депутатів за реєстровим номером 2472 від 08.04.1999. на підставі рішення сесії Миколаївської міської ради народних депутатів за № 8/5 від 04.03.1999. Умов переходу права власності на земельну ділянку до позивача договір не містить. Із змісту позову вбачається, що оригінал договору був втрачений позивачем в 2022 році, що позбавляє його підтвердити право на нерухоме майно. Крім того, при укладенні договір не був нотаріально посвідчений, що неможливо здійснити в досудовому порядку на теперішній час. Правове обґрунтування та мотиви суду при вирішенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 21.07.1999, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. З огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення, що на теперішній час перешкоджає позивачу реалізувати свої речові права відносно нерухомого майна, суд вважає позов в частині визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Правове обґрунтування та мотиви суду при вирішенні позову в частині визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку. Частиною першою\~статті 16 ЦК\~України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із позову вбачається, що оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна був втрачений в 2022 році, що позбавляє позивача можливості підтвердити право власності на нерухоме майно. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 23 Земельного кодексу України, в редакції на дату укладення договору, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Із змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна вбачається, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,625 га, яка належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі державного акту на праві спільної власності на землю серії МК, виданого на підставі рішення сесії Миколаївської міської ради народних депутатів від 04.03.1999 за № 8/5. Копія державного акту та виписка з рішення Миколаївської міської ради від 04.03.1999 № 8/5 додані позивачем до позову в якості письмових доказів. Таким чином попереднім власникам належала земельна ділянка за адресою домоволодіння, загальною площею 0,625 га, призначення якої обслуговування індивідуального житлового будинку. Відповідно до чинної редакції частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.\~ Із позову вбачається, що позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку під домоволодінням загальною площею 0,639 га, з посиланням на відсутність претензій зі сторони суміжних співвласників. Тобто позивач просить визнати право власності на земельну ділянку площею, яка перевищує площу, право спільної власності на яку належало попереднім власникам домоволодіння. При цьому, вимог до суміжних співвласників позивач не заявляє. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,625 га, що відповідає розміру площі земельної ділянки, право власності на яку належало попереднім власникам домоволодіння. Враховуючи, що позивач вимогу про розподіл судових витрат не заявляє, тому з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства та межі судового розгляду, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Outcome: partial