Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

05.10.2023 року позивач Акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» звернулося до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.02.2021 року між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1/1911024. Банк свої зобов`язання перед відповідачем 1, відповідно до договору, виконав у повному обсязі, надавши кредит на купівлю транспортного засобу в розмірі 447481,13 грн., строком з 16.02.2021 року до 15.02.2028 року. Однак відповідач порушив умови кредитного договору, а саме не повернення кредиту у строки передбачені графіком та не сплату процентів за користування кредитом. Внаслідок чого, станом на 31.08.2023 року у відповідача [PERSON] перед банком наявна заборгованість в розмірі 441849,65 грн., з яких: рахунок строкової заборгованості 326600,63 грн., рахунок простроченої заборгованості 45402,40 грн., рахунок нарахованих відсотків 1780,96 грн., рахунок прострочених відсотків 68065,66 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, позивачем та фізичною особою - резидентом [PERSON] , був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого відповідач 2 добровільно прийняв на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за зобов`язаннями відповідача 1 перед позивачем що випливають з Кредитного договору. Відповідно до Договору поруки, відповідач 1 та відповідач 2 несуть солідарну відповідальність за виконання Кредитного договору. На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» заборгованість за кредитним договором № 1/1911024 від 16.02.2021 року у сумі 441849,65 та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6627,74 грн. 09.10.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 06.12.2023 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано клопотання, у якому представник позивача просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. 07.06.2024 року у судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. 07.06.2024 року відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надали, причини неявки суду не повідомили, явку представника не забезпечили. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. ч. 1-5 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. 16.02.2021 року між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1/1911024. Відповідно до п. 1.1. Договору Банк надає позичальнику кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник повернути Банку кредит у порядку та в строки, встановлені Договором. Згідно п. 1.3 кредитного договору порядок надання кредиту та обслуговування, права та обов`язки, відповідальність сторін, інші умови кредитування визначенні в Правилах надання та обслуговування кредиту на придбання та заставу транспортного засобу в АТ «Креді Агріколь Банк», які є невід`ємною частиною кредитного договору і розміщенні на офіційному сайті Банку: www/credit-agricole.ua. Банк свої зобов`язання перед відповідачем 1, відповідно до договору, виконав у повному обсязі, надавши кредит на купівлю транспортного засобу в розмірі 447481,13 грн., строком з 16.02.2021 року до 15.02.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, позивачем та фізичною особою - резидентом [PERSON] 16.02.2021 року був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого відповідач 2 добровільно прийняв на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за зобов`язаннями відповідача 1 перед позивачем що випливають з Кредитного договору. Відповідно до Договору поруки, відповідач 1 та відповідач 2 несуть солідарну відповідальність за виконання Кредитного договору. Банк свої зобов`язання перед відповідачем 1, відповідно до договору, виконав у повному обсязі, надавши кредит на купівлю транспортного засобу в розмірі 447481,13 грн., строком з 16.02.2021 року до 15.02.2028 року. Однак відповідач порушив умови кредитного договору, а саме не повернення кредиту у строки передбачені графіком та не сплату процентів за користування кредитом. В наслідок чого, станом на 31.08.2023 року у відповідача [PERSON] перед банком наявна заборгованість в розмірі 441849,65 грн., з яких: рахунок строкової заборгованості 326600,63 грн., рахунок простроченої заборгованості 45402,40 грн., рахунок нарахованих відсотків 1780,96 грн., рахунок прострочених відсотків 68065,66 грн. Відповідач 1, шляхом підписання цього Договору, підтвердила, що в день укладання Договору вона особисто отримала свій примірник Договору, умови Договору їй зрозумілі, з Правилами і Тарифами Банку, що розміщені на офіційному сайті Банку, вона ознайомлена, приймає та погоджується, їй до укладання Договору Банком надано інформацію, яка визначена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі - надавши відповідачу 1 кошти на купівлю транспортного засобу. Однак відповідач порушив Правила надання та обслуговування кредиту, зобов`язання за вказаним договором не виконала. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.\~530\~ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Зміст статей 610, 612\~ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів. У той же час, відповідачем були порушені зобов`язання, передбачені кредитним договором в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами. Положенням ст. 611 ЦК України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстрочкою), то при простроченні повернення чергової частини позикодавець має право зажадати дострокового повернення частини позики, що залишилася, й сплати відсотків, що йому належать. За змістом ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки, відповідачем порушене зобов`язання з повернення кредитних коштів що встановлені умовами Договору не виконані, то станом на 31.08.2023 року за нею обліковується прострочена заборгованість за кредитом в загальному розмірі 441849,65 грн. Вказаний розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками заборгованості по кредиту. Також судом, в судових засіданнях, беззаперечно було встановлено, що відповідачі перед позивачем мають вищевказану заборгованість. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги те, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав в повному обсязі у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів, а також тим, що відповідачі не спростували існуючу заборгованість та не надали суду свої докази, суд вважає позов обґрунтованим та доведеним, що дає підстави для задоволення в повному обсязі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення у рівних частинах судовий збір у розмірі 6627,74 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved