Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. У позовній заяві викладено наступну позицію. 30.04.2009 між сторонами було укладено шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між ними не склалися та заочним рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13.10.2009 у справі №2-1703/11 шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина сторін [PERSON] залишився проживати разом із позивачкою. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області у справі №2-1702/2011 з відповідача стягнуто аліменти на утримання їх із відповідачем неповнолітньої дитини в розмірі частини його доходу. Відповідач виконує рішення суду щодо сплати аліментів, проте після припинення спільного із позивачкою проживання відповідач не спілкується із дитиною, життям, здоров`ям, навчанням сина не цікавиться, жодної участі у вихованні сина не приймає. Лише двічі за запрошенням позивачки відповідач відвідував сина на дні його народження. Відповідач не був присутнім на жодному заході в ДНЗ № [NUMBER] , який відвідував син, не відводив та не забирав дитину з садочка. В подальшому відповідач не цікавився успіхами сина в школі. Вихованням сина позивачка займається самостійно. 08.06.2021 позивачка зареєструвала шлюб та зміна прізвище на « [PERSON] ». Вона та її чоловік, який є громадянином ФРН [PERSON] дбають про сина, забезпечують йому всі необхідні умови для проживання та виховання. Після того, як в листопаді 2021 позивачка з сином виїхали з України, відповідач іноді надсилає смс-повідомлення із питанням «як справи?». З кінця серпня 2022 року позивачка разом із сином виїхали до Республіки Кіпр, де син відвідує приватну школу. Відповідач, як батько, в житті сина відсутній, про фізичний та духовний розвиток сина не піклується, не проявляє інтересу до його навчання, захоплень, внутрішнього світу, не розуміє його потреб, не надає підтримки, не приймає участі у підготовці сина до самостійного життя. Так, у 2015 син все літо перебував на стаціонарному лікуванні, про що відповідачу було відомо, проте батько жодного разу не відвідав сина у лікарні. З огляду на вищевикладене, враховуючи той факт, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина, така поведінка відповідача розцінюється позивачкою, як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дитини, байдужість до долі дитини, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З огляду на викладене просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні 03.04.2024 позивачка [PERSON] позов підтримала за викладених в позовній заяві обставин, просила його задоволити. Також в судовому засіданні було заслухано дитину - неповнолітнього [PERSON] , який повідомив, що батько із ним не спілкується, не цікавиться його інтересами ще з моменту, як він ходив у садочок. Також повідомив, що батько ніколи не забирав його із садочка, школи, гуртків. Із батьком він бачився один раз на рік на день його народження або день народження батька. Мати не забороняє йому спілкуватися із батьком, але той ініциативи не проявляє. Пояснив, що на разі він проживає зматір?ю на Кіпрі, навчається, його виховують та утримують його мати та вітчим. В судове засідання 04.06.2024 позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Чернілевська Р.В. не з`явилися, представник подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника Бондара О.О. про розгляд справи без участі представника третьої особи, висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримує (а.с. 73). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2023 справу за позовом [PERSON] передано до Вінницького районного суду Вінницької області в порядку ст. 31 ЦПК України (а.с. 47-48). Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 30.08.2023 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 63). Ухвалою суду від 06.02.204 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 131-132). Ухвалою суду від 18.03.2024 задоволено клопотання позивачки [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с. 159). Ухвалою суду від 04.06.2024 постановлено, розгляд даної справи здійснювати в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про час, дату та місце його проведення за адресою місця реєстрації, встановленого судом, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається. З огляду на вищевикладене та за умов існування усіх підстав, суд прийшов до висновку про ухвалення заочного рішення, про що було постановлено мотивовану ухвалу. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13.10.2011 у справі №2-1703/11 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Згідно довідки ДНЗ №24 від 01.10.2014 дитину [PERSON] , 2009 року народження, до дитячого садочка приводять та забирають його мати та бабуся (а.с 17). Відповідно до копій наказів №272-В від 29.07.2015 та №330-П від 08.09.2015 ПАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] , як одинокій матері надавалася додаткова відпустка (а.с. 18, 19). Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Вінницько-Хутірської сільської ради №1431 від 31.08.2018 дитина [PERSON] ,, 2009 року народження, проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утримання; батько дитини - [PERSON] з сином не проживає, участі у вихованні сина не приймає (а.с. 27). Відповідно до копій наказів АТ «Укрексімбанк» (а.с. 28-31) [PERSON] у 2018, 2020 та 2021 роках надавалася додаткова відпустка, як одинокій матері. З копій свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 32) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 08.06.2021 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно копії листа КНП «ЦПМСД №2 м. Вінниці» №693/01-2 від 09.06.2023 (а.с. 114), що наданий на адвокатський запит представника позивачки, [PERSON] свого сина [PERSON] , 2009 року народження, у відвідинах до сімейного лікаря не супроводжував, інформацію про стан здоров`я не отримував, з сімейним лікарем не спілкувався. З копії договору оренди приміщення від 08.09.2022 (а.с. 115-118) вбачається, що [PERSON] орендує квартиру строком до 30.09.2024 в [ADDRESS] . Відповідно до довідок від 09.06.2023 дитина [PERSON] , 2009 року народження, є учнем Старшої приватної англійської школи Мед, строком навчання з 01.09.2023 до 30.06.2024, вартість навчання складає 5890 Євро на рік (а.с. 119-122). Згідно Висновку Органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 12.10.2023 №01/00/011/62173 (а.с. 75-77), визначено, що орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Даний висновок грунтується на тому, що відповідач [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, оскільки спілкувався із сином 2-3 рази на тиждень до червня 2023 року, знає про всі його досягнення у навчанні та захоплення. Спілкування погіршилося після того, як він не захотів відмовитися від сина на прохання матері. Також вказав, що він не часто приїздив до сина, коли той із матір`ю проживав в Україні (декілька разів на рік), дарував йому подарунки, надсилав кошти, а заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини. Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 , п. 2 ст.6 Конвенції про права дитини про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до частини четвертої статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою покладення на них відповідальності, передбаченої законом. Статтею 157 СК України передбачено обов`язок того із батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і право на особисте спілкування з нею. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У статті 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд виходить з того, що вирішуючи даний спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). В судовому засіданні достовірно встановлено, що Відповідач [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини [PERSON] , [INFO] , дитиною не цікавиться, його місцезнаходження невідоме, не надає жодної матеріального утримання, хоча таких перешкод йому ніхто не чинив, дитина проживає з матір`ю - позивачкою [PERSON] .. Відповідач, який належним чином неодноразово повідомлялася про розгляд справи, в судові засідання не з`являвся, відзиву на позовну заяву не подав. Справа перебуває в провадженні судів з 08.06.2023 року і відповідачу про це відомо, оскільки він був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 12.10.2023, яке відбулось на вимогу ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 30.08.2023. З цього суд приходить до висновку, що відповідачу байдужі наслідки розгляду заявлених до нього позовних вимог. З огляду на вказане, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки протягом розгляду справи відповідачем не було вчинено жодних дій на спростування заявлених до нього позовних вимог, а висновок органу опіки та піклування грунтувався лише на усній позиції відповідача та жодними доказами в частині спростування неналежного виконання ним батьківських прав не підтверджений. Також, суд вважає необхідним зауважити, що справа тривалий час перебуває у провадженні суду, проте, відповідач, який згідно висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав, був присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що він не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, судові засідання ігнорував. Окрім того, відповідачем не надавалося суду будь-яких доказів того, що позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні із сином та з цього приводу він звертався із відповідними зверненнями до органу опіки та піклування. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, дають суду підстави вважати, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, своєю винною поведінкою ухиляється від встановленого ст. 150 Сімейного Кодексу України обов`язку щодо виховання своєї дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому відповідно до ст.164 Сімейного Кодексу України. Враховуючи вищевикладене, інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним, позов підлягає задоволенню, тому відповідача [PERSON] , як крайній захід, слід позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] .. Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст.ст. 15, 18, 150, 155, 157, 164, 165 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1, 10, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved