Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

06 березня 2024 року до Тростянецького районного суду Вінницької області для розгляду за підсудністю з Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла зазначена позовна заява, в якій [PERSON] просить: 1) припинити стягнення аліментів з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 25.05.2015; 2) звільнити його від стягнення нарахованої заборгованості в сумі 83341,66 грн по аліментах у виконавчому провадженні №48437416; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 2007 по 2018 рік він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою - громадянкою [PERSON] . За час спільного проживання у них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні позивача та проживають з ним останні п`ять років в [ADDRESS] . [PERSON] залишила своїх дітей в кінці 2018 року та проживає з іншим чоловіком в іншому районі. У квітня 2015 року відповідачка звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 25 травня 2015 року ухвалено стягувати з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 700 грн щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття. З моменту винесення рішення суду про стягнення з [PERSON] аліментів змінилися певні обставини, що мають істотне значення, а саме: діти протягом останнього часу з 2018 року почали постійно проживати з ним за адресою: [ADDRESS] та повністю знаходяться на його утриманні. Всі витрати на неповнолітніх дітей несе позивач [PERSON] , а аліменти які стгуються Тульчинським відділом ДВС з нього відповідач використовує на свої потреби. Більш того, за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.09.2023 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей сина [PERSON] та дочки [PERSON] . На даний період часу позивач ніде не працює і лише має заробіток від тимчасових підробітків, а сплата аліментів на дітей які живуть з ним і знаходяться на його повному утриманні ставить його у важке матеріальне становище. Відповідно станом на 29.01.2024 у позивача перед відповідачкою утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 83341,66 грн. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відзив на позов не подано. Ухвалою суду від 09 травня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не прибув, однак 15 квітня 2024 року від ного надійшла заява про розгляд справи без його участі, на підставі наявних документів. Висловився, що позов підтримує повністю та просить задовольнити. Зазначив, що у разі неявки відповідача [PERSON] в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судові засідання 29 травня 2024 року та 05 червня 2024 року не прибула, про дату, час та місце була повідомлена в порядку передбаченому ЦПК України. Заяв чи клопотань про відкладення підготовчого засідання, або іншого змісту від відповідача не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, однак 09 травня 2024 року на адресу суду від Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до статтей 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, врахувавши позицію сторін, яка викладена в їх заявах про розгляд справи без їх участі, дійшов наступного. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною другою, третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , відносно яких відповідача [PERSON] рішенням суду від 21 вересня 2023 року позбавлено батьківських прав (а.с. 10-14). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.01.2024 №6700/22.21-24, у ВП №48437416 з виконання виконавчого листа №147/325/15-ц від 25.05.2015, у якому боржник [PERSON] , стягувач [PERSON] , про стягнення аліментів у розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 17.03.2015. Станом на 31.12.2023 заборгованість зі сплати аліментів становить 82341,66 грн (а.с.15-17). Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області №26 від 31.01.2024, діти [PERSON] : [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, дійсно проживають біля нього в [ADDRESS] з 2018 року і по даний час та перебувають на його утриманні (а.с. 8). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, визначальним при вирішенні спору суд визнає гарантоване Конституцією та законами України право дитини на належне повноцінне її утримання. Так, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно із нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Ст.179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до Закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Відповідно до п.17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу статей 267 - 271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. Водночас обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного вбачається, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Ст. 92 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. У зв`язку із зазначеним, з урахуванням предмета цього спору в частині припинення стягнення аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Судом встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] не проживають з матір`ю [PERSON] , на користь якої були стягнуті аліменти з позивача - батька дитини, а проживають зі своїм батьком [PERSON] . Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено судом неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком - позивачем у справі та перебувають на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Окрім цього варто зазначити, позицію відповідача у справі, а саме те, що вона не висловлювала заперечень, щодо задоволення позовних вимог. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дітей. Припинення стягнення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то стягнення аліментів має бути припинено з дати подання позову до суду, тобто з 01 лютого 2024 року. Таким чином, суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у цілому, доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині припинення стягнення з нього аліментів та звільнення від сплати аліментів в подальшому, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача в частині звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, суд зазначає наступне. Згідно із ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Аналогічна вимога мається у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де вказано, що суд за передбачених ст.197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Дійсно, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Матеріали справи містять докази про розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 82,341,66 грн. Разом з тим, аналізуючи зібрані у справі докази та правові норми, з урахуванням того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача від сплати нарахованої заборгованості по аліментах на утримання дітей у виконавчому провадженні №48437416 у розмірі 82341,66 грн, по 01 лютого 2024 року (день звернення до суду із вказаним позовом), оскільки судом встановлено, що діти постійно проживають з батьком, знаходяться на його утриманні з 2018 року, тому дана обставина є такою, що має істотне значення. Враховуючи вищенаведене, позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Позивачем при зверненні до суду було сплачено 2422,40 грн судового збору (а.с. 36). За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на сторону відповідача. Так, враховуючи вимоги\~ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати в розмірі 2422,40 грн. підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved