Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

02.05.2024 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача - Березанської міської ради Броварського району Київської області про визнання права на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON] . При житті спадкодавець [PERSON] ніякого заповідального розпорядження стосовно свого майна не склав. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входить право на виділення з числа нерозподілених земельних часток (паїв) земельної ділянки під багаторічними насадженнями розташованої на території Яблунівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орієнтовною площею 0,7400 га. Відповідно до 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька звернувшись до Баришівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак на звернення позивачки до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на виділення земельної ділянки (сад) з числа нерозподілених земельних часток (паїв) земельної ділянки під багаторічними насадженнями розташованої на території Яблунівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орієнтовною площею 0,7400 га, на яку за життя мав право її батько [PERSON] , який помер [INFO] в нотаріальній конторі вона отримала відмову в зв`язку з відсутністю документу, який підтверджує право спадкодавця на спадкове майно. За життя спадкодавець [PERSON] отримав сертифікат про право на земельну частку (пай) розміром 3,33 умовних кадастрових гектарів розташовану в КСП «Хмельовик». На підставі сертифікату отримав державний акт про право власності на земельну ділянку ріллю площею 2,5019 га. розташовану на території Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області. На земельну ділянку сад (пай) орієнтовною площею 0,7400 га розташовану на території Яблунівського старостинського округу (бувшої Яблунівської сільської ради) Броварського (бувшого Баришівського) району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за життя спадкодавець не отримав в зв`язку з тим, що до прийняття рішення 28 серпня 2008 року «Про затвердження списку громадян, власників земельних сертифікатів на земельну частку (пай), згідно схеми розпаювання багаторічних насаджень - помер. В зв`язку з такими обставинами нотаріусом позивачці було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права на виділення земельної ділянки (пай) в порядку спадкування. В зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, який просила задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 02.05.2024 р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 28.05.2024р. 28.05.2024 р. на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - Березанської міської ради Броварського району Київської області - щодо визнання позову та розгляду справи у відсутність представника відповідача. 28.05.2024 р. на адресу суду надійшла заява представника позивача - [PERSON] - щодо розгляду справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.04.2003 р. (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.10.1948р., батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а.с.11). Зі змісту довідки №5204 від 14.10.2003р. виданої центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї вбачається, що 15.09.1971р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружині після одруження присвоєно - [PERSON] ( а.с.15). Зі змісту свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 05.10.1981 р., вбачається, що 05.10.1981 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружині після одруження присвоєно - [PERSON] ( а.с.12). Зі змісту довідки № 99 від 09.04.2024 року виданої Яблунівським старостинським округом виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області вбачається, що спадкоємець [PERSON] має право на виділення земельної ділянки (пай) з числа нерозподілених земельних часток (паїв) земельної ділянки під багаторічними насадженнями розташованої на території Яблунівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, орієнтовною площею 0,7400 га (а.с. 16). Листом державного нотаріуса Малиновською Н.В. Баришівської державної нотаріальної контори №447/02-14 від 01.05.2024р., було повідомлено позивачу про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав (а.с.21). Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 4ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Так згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п 10. Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) міститься важливе положення: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо спадкоємець подав нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що прийняте спадкове майно визнається власністю спадкоємця з часом відкриття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 : Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до п 10. Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 11 роз`яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року , Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям урегульований Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року. Відповідно до пункту 2, 5 зазначеного Указу Президента України № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, яке полягає у необхідності встановлення фактичної обставини і надання їй правового значення у зв`язку з невідповідністю право встановлюваних документів. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставлять вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених при зверненні до суду с вищевказаним позовом.

Outcome: approved