Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~ звернулась\~22\~ травня\~ \~2024\~ року\~до суду\~з позовом\~до[PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем [PERSON] 07 листопада 1991 року було зареєстровано шлюб у Новоселівській сільській раді Білгород-Дністровського (Саратського) району Одеської області. Шлюб між позивачкою та відповідачем [PERSON] було розірвано згідно рішення Саратського районного суду Одеської області від 12.01.2016 року по справі №513/1488/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час перебування з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: 25/100 частин нежитлової будівлі, школи, розташованої в [ADDRESS] . Нежитлова будівля, школи, розташована на земельній ділянці площею 3522,00 кв.м., загальною площею 617,9 кв.м, складається з: кам`яної будівлі школи, позначеної у плані під літерою «А», надвірних споруд №1-3. Вищезазначене підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І., зареєстровано в реєстрі за №4254, а також Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №4827798 від 23.10.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.11.2007 року. Оскільки на час укладання зазначеного вище договору купівлі-продажу позивачка з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, нерухоме майно відповідно до зазначеного вище договору купівлі-продажу було оформлено на відповідача [PERSON] .. Відповідно до п.3.1. Договору купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І., зареєстровано в реєстрі за №4254, вищезазначене нерухоме майно було придбано за 12252,00 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні. Позивачка [PERSON] зазначає, що зазначені вище грошові кошти, за які було придбано спірне нерухоме майно є її особистими коштами, які належали їй особисто. Так, у період придбання спірного нерухомого майна, відповідач [PERSON] не працював, взагалі не забезпечував сім`ю, через що позивачка змушена була тяжко працювати та самостійно забезпечувати сім`ю, ще й придбала за власні кошти зазначене вище нерухоме майно. Станом на теперішній час відповідач [PERSON] чинить позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні спірним нерухомим майном, яке було придбано за її особисті грошові кошти, у зв`язку з чим вона змушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Бережна Т.Г., яка діє в його інтересах, надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3\~ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч.3 та ч.4 ст.200\~ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між сторонами 07 листопада 1991 року було зареєстровано шлюб у Новоселівській сільській раді Білгород-Дністровського (Саратського) району Одеської області. Шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано згідно рішення Саратського районного суду Одеської області від 12.01.2016 року по справі №513/1488/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час перебування з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: 25/100 частин нежитлової будівлі, школи, розташованої в [ADDRESS] . Нежитлова будівля, школи, розташована на земельній ділянці площею 3522,00 кв.м., загальною площею 617,9 кв.м, складається з: кам`яної будівлі школи, позначеної у плані під літерою «А», надвірних споруд №1-3. Вищезазначене підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І., зареєстровано в реєстрі за №4254, а також Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №4827798 від 23.10.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.11.2007 року. Оскільки на час укладання зазначеного вище договору купівлі-продажу позивачка з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, нерухоме майно відповідно до зазначеного вище договору купівлі-продажу було оформлено на відповідача [PERSON] .. Відповідно до п.3.1. Договору купівлі-продажу, посвідченого 23 жовтня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І., зареєстровано в реєстрі за №4254, вищезазначене нерухоме майно було придбано за 12252,00 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні. Судом було достеменно встановлено, що зазначені вище грошові кошти, за які було придбано спірне нерухоме майно є особистими коштами позивачки [PERSON] , які належали їй особисто. Так, у період придбання спірного нерухомого майна, відповідач [PERSON] не працював, взагалі не забезпечував сім`ю, через що позивачка змушена була тяжко працювати та самостійно забезпечувати сім`ю, ще й придбала за власні кошти зазначене вище нерухоме майно. Станом на теперішній час відповідач [PERSON] чинить позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні спірним нерухомим майном, яке було придбано за її особисті грошові кошти. Згідно до\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №607/13289/16-ц (касаційне провадження №61-29948св18) та з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №756/13581/16-ц (касаційне провадження №61-34274св18). Відповідно до\~ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч.1\~ст. 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу (фактичних шлюбних відносин), але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується\~ст. 16 ЦК України\~відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Частиною 1\~ст.3 ЦПК України\~закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України\~в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ЦПК України. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності є обґрунтованими, законними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved