Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивач ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилалося на те, що 01.04.2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено договір №461443-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Так, 01.04.2023 року ТОВ «Бізнес Позика» направило [PERSON] оферту укласти договір, на що останній прийняв пропозицію на умовах, визначених офертою. Після цього, ТОВ «Бізнес позика» направило відповідачу одноразовий ідентифікатор UA-4628 на номер телефону [NUMBER] . Таким чином, між сторонами було укладено договір. Відповідно до п.1 Договору кредиту Товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 25000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,1587 процентів за кожен день користування кредитом. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти у обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №461443-КС-002, позичальник [PERSON] здійснив часткову оплату за договором на загальну суму 23755 грн. 38 коп. Проте, в подальшому, відповідач в порушення ст.ст.509, 526,1054 ЦК України не виконав свої зобов`язання та не вносив платежі, передбачені умовами кредитного договору, на повернення отриманих коштів, а також сплату процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість. Станом на 11.03.2024 року заборгованість відповідача становить 51238 грн. 28 коп., в тому числі: 18567 грн. 58 коп. - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 32670 грн. 70 коп. - сума прострочених платежів по процентах. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №461443-КС-002 від 01.04.2023 року у розмірі 51238 грн. 28 коп. та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 04.04.2024 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Також, вказаною ухвалою, за клопотанням позивача, було витребувано докази. 22.04.2024 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що відповідачем позовні вимоги визнаються частково, оскільки нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом у розмірі 32670 грн. 70 коп. не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до кредитного договору №461443-КС-002 від 01.04.2023 року сума позики складає 25000 гривень, яка згідно графіку розрахунків має бути повернута до 22.07.2023 року. Згідно графіку розрахунків до договору позики, сукупна вартість позики склада 52480 гривень, з урахуванням процентів за користування позикою в розмірі 27480 гривень. При цьому, позивач у позовній заяві вказує, що комісія по вказаному договору відсутня, однак, в розрахунку заборгованості вказана комісія в розмірі 6560 гривень. Разом з тим, позивачем в позовній заяві та доданих до неї документів не надано обґрунтування заборгованості по комісії за користування позикою. В матеріалах справи відсутні відомості про те, за якою процентною ставкою нараховувалась заборгованість по процентам за користування кредитом за період вказаний в позовній заяві. З розрахунку наданого позивачем вбачається, що позивач продовжував нараховувати відсотки до листопада 2023 року, тобто по за межами строку кредитування, оскільки нарахування відсотків мало нараховуватись до 22.07.2023 року. Також, вказав, що ним на виконання умов договору було здійснено часткову оплату за договором у розмірі 23755 грн. 38 коп. Крім того, зазначив, що нарахувана позивачем сума по відсоткам за користування кредитом у розмірі 32670 грн. 70 коп. не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Зазначений у договорі розмір відсотків за користування кредитом порушує принцип рівності сторін договору, тому вимога позивача про стягнення вказаної суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст.3 п.6, ст.509 ч.3 та ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедлиаво непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем. Просив позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» задовольнити частково, а саме стягнути з нього заборгованість за кредитним договором, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 27650 гривень. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився. Звернувся до суду із заявою, в якій просив розглянути справу в його відсутності. Позовні вимоги визнав частково. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 01 квітня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №461443-КС-002 (а.с.36-40). Згідно умов даного договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 25000 гривень на засадах строковості, поворотості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Строк кредиту: 16 тижнів, до 22.07.2023 року. Процентна ставка фіксована: 2,0000000 в день. Орієнтовна реальна річна процентна ставка: 12092,09 процентів. Комісія за надання кредиту: 3750 гривень. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 52480 гривень. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із врахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту, згідно графіку платежів. У разі прострочення позичальником дати сплати чергового платежу, визначеного графіком платежів, кредитор має право нараховувати штраф. Підписанням цього договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст.9 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно інформаційної довідки №1250/03 від 13.03.2024 року, наданої ТОВ «Платежі онлайн», ТОВ «Бізнес Позика» перерахувало на картковий рахунок відповідача [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти у розмірі 25000 гривень згідно кредитного договору №461443-КС-002 від 01.04.2023 року (а.с.42). Анкета клієнта на отримання кредиту містить докладну інформацію щодо [PERSON] , зокрема, дату його народження, індивідуальний податковий номер, номер паспорта і ким виданий, адресу реєстрації і адресу проживання, номер мобільного телефону, електронну адресу, номер банківської картки № [NUMBER] (а.с.53). Вказаний договір було укладено між сторонами в електронній формі. Кредитний договір відповідачем підписаний електронним підписом з застосування одноразового ідентифікатора (одноразового паролю). До вказаного договору додані правила надання споживчих кредитів ТзОВ «Бізнес Позика», візуальна форма послідовності дій клієнта та анкета клієнта. Так, із дослідженої судом довідки послідовності дій клієнта встановлено, що клієнт [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), 01.04.2023 року о 13:59 зайшов в особистий кабінет та о 15:24 підписав договір одноразовим ідентифікатором: UA-4628; час відправки ідентифікатора позичальнику: 01.04.2023 року 15:23:18; номер телефону, на який відправлено ідентифікатор: [NUMBER] (а.с.54-55). Розглядаючи аргументи, наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. Так, між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із дослідженого судом договору про споживчий кредит №461443-КС-002 від 01.04.2023 року встановлено, що його укладено в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч.1, ч.2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як було встановлено судом, Договір про надання кредиту №461443-КС-002 від 01.04.2023 року укладений в електронній формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст.12 вказаного Закону, а саме з боку кредитодавця засвідчено кваліфікованою електронною печаткою із позначкою часу, а з боку позичальника за допомогою одноразового ідентифікатору (UA-4628), та за правовими наслідками прирівнюєтьсядо договору, укладеного у письмовій формі. Із копії вказаного договору також видно, що [PERSON] як позичальник за кредитним договором, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши відповідачу свої персональні дані. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. ТОВ «Бізнес Позика» умови договору виконало та перерахувало на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти у розмірі 25000 гривень. Зазначена інформація підтверджується наданою АТ «Універсал Банк» випискою із карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] від 19.04.2024 року (а.с.87-92). Отже, укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст.525, ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першоюстатті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього кодексу. Звертаючись до суду з позовними вимогами, ТОВ «Бізнес Позика» посилався на те, що станом на 11.03.2024 року заборгованість відповідача становить 51238 грн. 28 коп., в тому числі: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 18567 грн. 58 коп.; сума прострочених платежів по процентах - 32670 грн. 70 коп. Відповідач у поданому до суду відзиві із вказаним розміром заборгованості не погодився. Розглядаючи доводи сторін щодо дійсного розміру заборгованості, суд виходить із наступного. Згідно з п.п.23, 2.11 кредитного договору строк дії кредиту 16 (шістнадцять) тижнів до 22.07.2023 року. Із дослідженого судом розрахунку заборгованості видно, що станом на 22.07.2024 року у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 54238 грн. 28 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредитом: 21567 грн. 58 коп.; заборгованість за відсотками - 32670 грн. 70 коп.(а.с.26-29). При цьому, у розрахунку відображено, що 26.04.2023 року відповідач погасив заборгованість у розмірі 10000 гривень, з яких: 6240 гривень - відсотки за користування кредитом; 3750 гривень - було зараховано ТОВ «Бізнес Позика» у рахунок комісії. 27.04.2023 року відповідач погасив заборгованість по відсоткам у розмірі 2355 грн. 03 коп. 01.05.2023 року відповідач погасив заборгованість у розмірі 5700 грн. 35 коп., з яких: 3432 грн. 42 коп. - заборгованість по кредиту; 2267 грн. 93 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. 11.07.2023 року відповідач погасив заборгованість по відсоткам у розмірі 1000 гривень. Також, 17.07.2023 року та 20.07.2023 року відповідач погасив заборгованість по відсоткам у розмірі 1200 гривень та 500 гривень. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач у поданому до суду відзиві заперечує проти вимог позивача про стягнення відсотків та комісії, вважаючи вказані нарахування необгрунтованими. Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного. Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Судом установлено, що умовами кредитного договору від 01.04.2023 року передбачено сплату позичальником комісії за надання кредиту у розмірі 3750 гривень. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ТОВ «Бізнес Позика» не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, дії позивача щодо зарахування повернених позивачем коштів на погашення комісії в сумі 3750 гривень є необґрунтованими. Окрім того, сума нарахованих відсотків 32670 грн. 70 коп., підлягає зменшенню на добровільно сплачені відповідачем кошти у сумі 3750 гривень, що були зараховані кредитором у рахунок сплати комісії. [PERSON] не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором, наявність якої підтверджується розрахунком, наданим позивачем. Також, відповідач, у разі неможливості самостійно надати розрахунок заборгованості, міг заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи, проте цього не зробив. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 26 лютого 2020 року у справі №760/14330/15-ц та від 08 жовтня 2023 року у справі № 489/192/17. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Отже, наведеними вище нормами передбачено, що у разі, якщо особа вважає несправедливим умови договору, вона має звернутися до суду із позовом про визнання таких умов договору недійсними. Із таким позовом [PERSON] до суду не звертався. Щодо заперечень відповідача про неправомірності нарахування та заявлення до стягнення у позові процентів за Договором у сумі 32670 грн. 70 коп. грн. Суд зазначає наступне. Так, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом (18567 грн. 58 коп.), просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами у сумі 32670 грн. 70 коп. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічні положення щодо строку користування кредитом і права кредитодавця нараховувати проценти за користування таким містяться у пункті 4.2.3 Договору. Отже, з урахуванням викладеного, положень Договору, суд висновує, що за Договором проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену фіксовану процентну ставку за кредитом, нарахування процентів має проводитися на рівні фіксованої процентної ставки. ТОВ «Бізнес Позика» просить стягнути з [PERSON] проценти за користування кредитними коштами за весь період строку кредитування у загальному розмірі 32670 грн.70 коп. При цьому на підтвердження заявленої до стягнення суми процентів за Договором додано розрахунок заборгованості (а. с. 26-29). Зі змісту Договору і розрахунку заборгованості суд установив, що заявлені до стягнення проценти у розмірі 32670 грн.70 коп. позивач нарахував за фіксованою стандартною процентною ставкою 2,00000000 % в день (п.3.2.2 Договору) за весь період кредитування, тобто за 16 тижнів, починаючи з дня укладення Договору 01.04.2023 року по 22.07.2023 року дати поверненя кредиту. Підсумовуючи викладене, на переконання суду, у цьому випадку обґрунтованим є нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 28920 грн. 70 коп. за вирахуванням комісії. Щодо доводів відповідача про те, що відповідно до розрахунку забогованості позивач продовжував нараховувати відсотки до листопада 2023 року суд зазначає наступне. Так, розрахунок заборгованості наданий за період з 01.04.2023 року по 11.03.2024 року. Як вбачається із розрахурку заборгованості станом на 22.07.2023 року (дата повернення кредиту) у відповідача наявна заборгованість по відсоткам у розмірі 32670 грн. 70 коп. Станом на листопад 2023 року (період зазначений відповідачем) та березень 2024 року заборгованість відповідача по відсоткам складає 32567 грн. 70 коп. Тобто, позивач з 22.07.2023 року не нараховував відповідачу відсотки за користування кредитом. Ураховуючи викладені обставини суд вважає, що з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 18567 грн. 58 коп. та заборгованість по відсотках в розмірі 28920 грн. 70 коп. При цьому, судом виключено із суми нарахованих відсотків добровільно сплачені відповідачем кошти у сумі 3750 гривень, що були зараховані кредитором у рахунок сплати комісії. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial