Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

04.03.2024 [PERSON] в особі представника адвоката Сотської С.О. звернувся до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») з наданим позовом, мотивуючи тим, що йому на праві власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами 4825481800:01:000:0998 площею 1,3184 га, 4825481800:01:000:1001 площею 2,5345 га, а всього 3,8529 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. На даний час зазначені земельні ділянки перебуваю в користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сількогосподарських потреб (емфітевзису), укладених 12.05.2016 між ним та відповідачем строком на 50 років та зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 60912988 та № 60853943. Відповідно до п.2.2 кожного договору у землекористувача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» виник обов`язок щодо сплати грошових коштів за користування земельними ділянками шляхом видачі власнику готівкової грошової суми з каси товариства або перерахуванням на банківський рахунок фіксованої грошової суми в розмірі 3% від нормативно правової оцінки земельної ділянки. Також у зазначених договорах сторонами узгоджено, що за згодою сторін на умовах, визначених договором, розрахунок може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції. Форма розрахунку за договором (грошова або натуральна) щорічно окремо погоджується сторонами під час її видачі. Якщо сторони протягом року не погодили форму виплати за землю, вважається, що розрахунок по оплаті буде здійснюватися в грошовій формі на суму визначену у п.п. 2.2. п.2 цього договору. Пунктом 2.4 кожного договору передбачено, що оплата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній виплаті. У разі невнесення плати за землю у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення. Однак, в порушення умов договорів відповідач систематично не виплачує позивачу кошти за користування земельними ділянками. Після звернення позивача У зв`язку з цим у 2022 році позивач звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача на його користь плати за користування земельними ділянками за 2021 рік. Проте, відповідач на виконання рішення суду виплатив позивачу таку плату за 2021 рік лише у червні 2023 року. За 2022-2023 роки плата взагалі здійснена не була. На переконання позивача це є підставою для дострокового розірвання договорів емфітевзису. За таких обставин позивач просив припинити право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладені 12 травня 2016 року. Зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки та стягнути плату за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки в сумі 5 042 грн та пеню за прострочення виплат за 2022-2023 роки в сумі 3\~698 грн, а всього 8\~740 грн. Ухвалою суду від 08.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.04.2024. Сторонам роз`яснено порядок та строки подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. 21.03.2024 представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, мотивуючи тим, що умовами договорів передбачено вичерпний перелік способів сплати коштів за користування земельними ділянками, а саме у п.2.2 кожного договору визначено, що за користування емфітевтичним правом встановлюється плата, яка вноситься користувачем у грошові формі шляхом видачі власнику (або його уповноваженому представнику за довіреністю) готівкою відповідної грошової суми із каси користувача або перерахування її на банківських рахунок власника. При цьому, інших способів виплати коштів договорами не передбачено. Між тим, зазначив, що позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача у встановлені договорами строки за отриманням плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки через касу. Звернув увагу суду на те, що відповідачем регулярно нараховувалася позивачу плата за користування земельними ділянками,а також сплачувалися відповідні податки. Проте, ані позивач, ані його представника не звертався до каси товариства та не повідомляли свій банківський рахунок для перерахування такої плати. Тобто позивач навмисно створював штучні умови затримки виплати йому коштів відповідно до спірних договорів, навмисно не отримував кошти. Крім того, зазначив, що товариством вживалися заходи щодо отримання позивачем плати за користування земельними ділянками. Так, у 2022 році ТОВ «Агрофірма Корнацьких» здійснювало публікацію у засобах масової інформації «Прибузький вісник» про необхідність отримання орендної плати орендодавцями. Вважає, що нарахування орендної плати позивачу у 2022-2023 роках є реальним свідченням сплати позивачу коштів за користування земельними ділянками, а тому за таких обставин порушень умов договорів з боку відповідача не було. За таких обставин просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені за 2022 рік. 01.04.2024 підготовче засідання було відкладено на 24.04.2024 за клопотанням представника позивача адвоката Сотської С.О. для ознайомлення позивача та її з відзивом та підготовки відповіді на відзив. 03.04.2024 представник позивача адвокат Сотська С.О. подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що за 2022-2023 роки відповідач лише нарахував позивачу суму плати за користування земельними ділянки, проте на день подачі позову не сплатив її, що є порушенням умов договорів. Не погодилася з тим, що місцем виконання зобов`язань за договором є лише каса товариства (користувача), оскільки у тексті договору емфітевзису взагалі відсутня вказівка на місце виконання користувачем зобов`язання щодо плати за користування чужими земельними ділянками, а тому місцем виконання зобов`язання відповідачем перед позивачем вважає зазначене у договорі місце проживання позивача, яке й досі відповідає його теперішньому місцю проживання. Між тим, зазначила, що повідомлення товариством позивача про нараховану плату за 2022-2023 роки взагалі стосується інших договірних відносин та інших земельних ділянок. Крім того, зазначила, що відповідачем не надано суду доказів відмови позивача від отримання (прийняття) коштів за користування земельними ділянками за спірними договорами. За таких обставин просила позов задовольнити повністю. Ухвалою суду від 24.04.2024 закрито підготовче провадження в наданій справі та призначено справу до судового розгляду. 23.05.2024 представник позивача адвокат Сотська С.О. подала заяву про залишення без розгляду позову в частині стягнення плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки та стягнення пені за 2022-2023 роки. Ухвалою суду від 23.05.2024 позов в частині стягнення плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки та стягнення пені за 2022-2023 роки залишено без розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися; представник позивача адвокат Сотська С.О. надала заяву про розгляд справи без їх участі; просила позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився: надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність; просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Сторонами не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. Усі необхідні підготовчі дії проведені судом на стадії підготовчого розгляду, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне відповідно до статей 211, 223\~ЦПК\~України здійснювати судовий розгляд справи на підставі наданих сторонами письмових доказів за відсутності сторін. Враховуючи зазначене, ознайомившись з позиціями сторін, викладеними у письмових заявах по суті справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 12 травня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» було укладено два договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку розміром 2,5345 га кадастровий номер 4825481800:01:000:1001 та земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер 4825481800:01:000:0998, що належать позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 червня 2013 року індексний номер: 60912988 та 60853943 відповідно. Умови обох договорів є тотожними. Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 2,5345 га кадастровий номер 4825481800:01:000:1001 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 жовтня 2021 року. Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер 4825481800:01:000:0998 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 жовтня 2021 року. Згідно пунктів 1 вказаних договорів, власник надав в користування землекористувачу земельні ділянки, розташовані на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за межами населеного пункту з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо яких власник передає землекористувачу права володіння та користування для сільськогосподарських потреб. Згідно до п.п.3.1, 3.2 обох договорів, земельні ділянки передаються власником землекористувачу у користування на строк 50 років. Користувач має право приступити до використання земельних ділянок тільки після реєстрації права користування земельними ділянками. Відповідно до п.2.2 договорів, землекористувач зобов`язаний щорічно сплачувати власнику плату за користування земельними ділянками, за земельну ділянку площею 2,5345 га 2\~521 грн 87 к. та за земельну ділянку площею 1,3184 га 1\~672 грн 79 к. Позивач у позові просить припинити право користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» земельними ділянками, власником яких він є, посилаючись на невиконання відповідачем умов договорів емфітевзису щодо внесення щорічної плати за користування земельними ділянками у 2022 та 2023 роках. Пунктом 2.4 Договорів встановлено, що плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі. Правовідносини, які виникають щодо користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на підставі договору емфітевзису урегульовані як нормами ЦК України, так і ЗК України. В силу ч.1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Відповідно до статті 410 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом та ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації. Частиною 5\~статті 102-1 ЗК України\~(у редакції закону, яка була чинною на день підписання договору) передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до\~Цивільного кодексу України\~з урахуванням вимог цього\~Кодексу. Згідно із частиною 9\~статті 102-1 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства); 6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію. Статтею 141 ЗК України\~передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених\~статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених\~статтею 120-1 цього Кодексу. Також\~статтею 412 ЦК України\~визначено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом. Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду, зокрема, у випадку систематичної несплати плати. Підставою для припинення права відповідача на користування земельними ділянками позивач зазначив невиконання відповідачем умов договорів щодо внесення ним плати за користування земельними ділянками (пункт 4.1.1. договорів) за 2022 та 2023 роки, внаслідок чого позивач позбувся того, на що розраховував при укладенні договору. Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання порушеного договору спрямоване на припинення правовідносин у такому договорі. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Водночас ч.2 ст. 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, ч.2 ст. 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушується істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Тобто для встановлення можливості розірвання спірного договору необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року в справі № 911/2755/18. Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів - предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України). У п.5.1 договорів емфітевзису сторони передбачили, що ці договори припиняють дію у випадках: набуття користувачем земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому законом; викупу власником емфітевтичного права; спливу строку, на який було укладено договір; за інших підстав, передбачених чинним законодавством. Отже, невиконання зобов`язання у вигляді невнесення плати за користування земельною ділянкою за договором емфітевзису може бути підставою для припинення права користування за цим договором. З матеріалів справи вбачається, що спірні договори емфітевзису містять істотні умови договору про його предмет, ціну та строк дії. Зокрема, окрім визначення розміру плати за користування земельними ділянками за обома договорами, де їх власником є позивач, яка згідно умов п.п.2.2 становить 4\~194 грн 66 к. (1\~672 грн 79 к. + 2\~521 грн 87 к.), сторони у договорах погодили, що ця плата вноситься до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст. 182 ЦК України). Згідно п.9.1 спірних договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2016 року сторони узгодили, що договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державна реєстрація зазначених договорів відбулась 12.10.2021 року (індексний номер 60912988) та 08.10.2021 року (індексний номер 60853943) відповідно. За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме після відповідної державної реєстрації прав користування земельними ділянками відповідача на підставі договорів емфітевзису у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» виникло право приступити до використання відповідних земельних ділянок, а отже і обов`язок вносити на користь позивача плату за таке використання. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 21.02.2024 за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2023 року містять дані про те, що відповідач подав відомості до контролюючого органу про нарахування [PERSON] плати за користування земельними ділянками за спірними договорами в грудні 2022 року (за 2022 рік) в сумі 4\~690 грн 98 к. та в грудні 2023 року (за 2023 рік) в сумі 6\~882 грн 06. Проте, інформація про виплату таких сум відсутня, у графі «виплачено» за вказані роки зазначено 0,00 грн. Тобто, плата за користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення за 2022-2023 роки позивачу не була сплачена відповідачем. На день розгляду справи плата за спірними договорами за 2022-2023 роки не була сплачена позивачу. Тож, суд приходить до висновку, що відповідачем не було виконано умови договорів щодо сплати плати за користування земельними ділянками за 2022-2023 роки у встановлені договором строки, що є істотним порушенням умов договорів. Істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 81\~ЦПК\~України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК\~України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2\~422 грн 40 к.

Outcome: approved