Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договору дарування від 12.10.2021 року вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані вона та відповідач [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідач у спірній квартирі не проживає з моменту реєстрації, тобто з 19.07.2013 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі немає, взагалі квартирою ніколи не цікавився та для фактичного проживання ніколи не користувався. Перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням ані вона, ані попередній власник квартири [PERSON] , як член його сім`ї, ніколи йому не чинили. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним майном, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.01.2024 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.03.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. 05.04.2024 року до суду надійшла заява відповідача, відповідно до якої він просив надіслати йому за адресою його фактичного місця проживання, а також на вказану ним електронну пошту копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих документів, оскільки він бажає скористатись визначеним правом на подачу відзиву. 08.04.2024 року вказані документи були доставлені до електронної поштової скриньки відповідача, поштове відправлення, направлене за адресою, вказаною відповідачем у заяві, повернуто до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Станом на день розгляду справи відповідач, будучи достовірно обізнаним про розгляд справив суді, правом на подання відзиву не скористався, заінтересованості щодо розгляду справи не виявляє. Враховуючи викладене, а також достатність часу для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування квартири від 12.10.2021 року, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно витягів з Реєстру територіальної громади м.Києва від 21.02.2022 року та 18.01.2024 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою з 19.07.2013 року. Як вбачається з актів, складених ЖБК «Суднобудівник-10» 17.02.2022 року, 04.01.2024 року, відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2013 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача та доглядає за квартирою, сплачує комунальні послуги, оскільки позивач на даний час перебуває за кордоном. Відповідача вона ніколи не бачила, його речей у квартирі немає, він ніколи не телефонував та не намагався вселитися. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, а тому задовольняє позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved