Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Євгеній Троцько, який діє в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до [PERSON] , в якому просив витребувати у [PERSON] на користь Черкаської міської ради земельну ділянку площею 0,0151 га, кадастровий номер 7110136700:03:021:0188 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідачки судовий збір. Зазначили,\~що 17.11.2016\~державним реєстратором Рацівської сільської ради Цьопою Б.А. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188), за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданого 12.12.2001\~на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380. Відповідно до документів, які містяться в реєстраційній справі, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку прийнято на підставі заяви з доданими документами (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданий 12.12.2001, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку серії НВ-7104433502016), які надані [PERSON] . Разом з тим, згідно інформації Черкаської міської ради та рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380\~з вбачається, що земельна ділянка площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188), за адресою [ADDRESS] , [PERSON] у власність, оренду чи користування не надавалася. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданий 12.12.2001\~на ім?я [PERSON] в архівах відділу відсутній. Вході досудового розслідування кримінального провадження №12023250310000986 від 17.03.2023 отримано копію Книги №6 записів (реєстрації) Державних актів на право власності на землю на території Черкаської міської ради, в якій міститься запис №441 про реєстрацію Державного акту серії ЧР-24-2-431 на ім?я [PERSON] , на земельну ділянку, розташовану на території садівничого товариства «Побєда» міського об?єднання «Садівник», площею 0,0508\~га, а також копію Державного акту, який видано на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради 28.05.1997\~№298. Крім цього, згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області станом на 01.01.2013\~Державний акт на ім?я [PERSON] на земельну ділянку, що за адресою [ADDRESS] , не виготовлявся та не видавався, до архіву відділу на зберігання не надходив. Таким чином, вбачається незаконне набуття права приватної власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188) за [PERSON] . Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 3К України). Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні. Необхідно зазначити, що розпорядження землями комунальної власності здійснюється Черкаською міською рада. Крім того, згідно інформації Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації встановлено, що земельна ділянка площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188) за адресою [ADDRESS] , знаходиться в межах пам?яток археології - культурний шар пізньосередньовічного міста (державний обліковий № [NUMBER] ) та поселення зарубецької культури (державний обліковий № [NUMBER] ), взяті на державний облік розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації від 12.03.1996\~№129. 3 огляду на те, що пам?ятки археології взяті на державний облік до дати набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», що відбулося 12.07.2000, то відповідно, порядок його взяття на державний облік був унормований законодавством, що діяло станом на дату прийняття розпорядження від 12.03.1996\~№129. З метою захисту об?єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 31.07.2019\~у справі №813/4701/16 землі, зайнятті пам?ятками, відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» належать до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження в їх межах пам?яток, незалежно від рішення органів місцевої влади про переведення вказаних земель до зазначеної категорії. Будівництво на зазначеній земельній ділянці суперечить вимогам статей\~ 34, 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Щодо наявності підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у даних правовідносинах вказали, що Черкаська міська рада відповідних заходів цивільно-правового характеру не вживає, у зв?язку з чим, завдається шкода державі у виді порушення порядку реєстрації нерухомого майна, користування землею територіальної громади міста без правовстановлюючих документів. Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов?язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб?єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Так, Черкаська окружна прокуратура запитом від 13.03.2023\~№54-166-1427 вих-23 поінформувала Черкаську міську раду про встановлений факт порушення вимог земельного законодавства під час набуття права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188) за [PERSON] . Згідно листа виконкому міської ради від 07.04.2023\~№3770-01-11 вбачається, що міською радою рішення про передачу у приватну власність [PERSON] не приймалося. 17.05.2023\~Черкаською окружною прокуратурою на адресу Черкаської міської ради повторно скеровано запит №54-166-2688 вих-23 з пропозицією вжиття міською радою заходів представницького характеру. Разом з тим, листом від 09.06.2023\~ №7589-01-21 виконком міської ради поінформував, що міською радою не вживалися відповідні заходи, у разі наявності наміру органів прокуратури представляти інтереси територіальної громади, Черкаська міська рада не заперечує щодо відповідного захисту. Про факт порушення земельного законодавства Черкаська окружна прокуратура дізналась з матеріалів кримінального провадження №12023250310000986 від 17.03.2023. Саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у ЄРДР та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки, слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об?єктивну можливість дізнатись про порушене право територіальної громади. За вказаних обставин, просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 15.01.2024 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. \~ Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 02.04.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор [PERSON] \~ позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник Черкаської міської ради Коломієць Т.В. скерувала клопотання про проведення судового засідання без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи належним чином. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що в ході розслідування кримінального провадження № 12023250310000986 від 17.03.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.365-2 КК України, встановлено, що 17.11.2016 державним реєстратором Рацівської сільської ради Цьопою Б.А. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0151 га (кадастровий 7110136700:03:021:0188), за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданого 12.12.2001\~на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №378431545 від 14.05.2024, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку прийнято на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданого 12.12.2001, витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку серії НВ-7104433502016 виданого 11.11.2016, видавник: Управління держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження №378431545 від 14.05.2024, об`єктів права власності на об`єкти нерухомого майна на вказаній земельній ділянці не зареєстровано. З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданого 12.12.2001, отриманого позивачем в рамках досудового розслідування вбачається, що він виданий на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380. Разом з\~тим,\~згідно інформації\~Черкаської міської ради та копії\~ рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380 вбачається, що земельна ділянка площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188), за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] у власність, оренду чи користування не надавалася. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР-24-2-431, виданий 12.12.2001\~на ім?я [PERSON] в архівах відділу відсутній. Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області станом на 01.01.2013\~Державний акт на ім?я [PERSON] на земельну ділянку, що за адресою [ADDRESS] , не виготовлявся та не видавався, до архіву відділу на зберігання не надходив. Натомість, згідно копії Книги №6 записів (реєстрації) Державних актів на право власності на землю на території Черкаської міської ради, міститься запис №441 про реєстрацію Державного акту серії ЧР-24-2-431 на ім?я [PERSON] , на земельну ділянку, розташовану на території садівничого товариства «Побєда» міського об?єднання «Садівник», площею 0,0508\~га, а також копію Державного акту, який видано на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради 28.05.1997\~№298. Тобто за номером серії ЧР-24-2-431 був виданий Державний акт на іншу земельну ділянку та іншій особі ( [PERSON] на ділянку в садівничому товаристві «Побєда»), на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради 28.05.1997\~№298. Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, регламентований ст. 118 Земельного кодексу України. Згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України). Згідно зі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, за інформацією Черкаської міської ради від 09.06.2023 та відповідно до копії\~ рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380\~з вбачається, що земельна ділянка площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188), за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] або в оренду чи користування не надавалася. Вказане Рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №1380 «Про впорядкування землекористування домоволодінь та надання права користування земельними ділянками» не стосується питання щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, вбачається, що\~ [PERSON] набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7110136700:03:021:0188 незаконно, усупереч вимог ст.ст. 118, 122 Земельного кодексу України, за рішенням Черкаської міської ради від 22.11.2001\~№1380, яке не стосується передачі земельної ділянки [PERSON] \~та Державним актом серії ЧР-24-2-431, який офіційно не видавався. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтями 317 і 319 Цивільного кодексу України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 Цивільного кодексу України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 Цивільного кодексу України. Стаття 388 Цивільного кодексу України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19. Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 2019 року у справі № 914/3224/16) За вимогами статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц; від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі № 373/326/17 вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 та багатьох інших. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц). Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та розглядається як винятковий захід втручання у право власності. У практиці Європейського суду з прав людини (як приклад, рішення у справах «Спорронґі Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям, тобто забезпечує справедливий баланс суспільного і приватного інтересів. Лише за наявності всіх цих критеріїв майно може бути витребувано у добросовісного набувача. Так, у постанові від 26.04.2022 у справі № 335/3595/19 Верховний Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, та поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому, добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/21329/17). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісного набувача, зокрема, у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15- ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Тому набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а робив це добросовісно. Якщо перевірка нерухомого майна дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним. За таких обставин,\~оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:021:0188 вибула із власності територіальної громади м.Черкаси в особі Черкаської міської ради за рішенням, яке не стосується передачі земельної ділянки [PERSON] \~та Державним актом серії ЧР-24-2-431, який офіційно не видавався, тобто поза волею власника, вбачаються підстави для звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування зазначеної земельної ділянки від [PERSON] як особи, за якою на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на цю земельну ділянку. Витребування є\~ефективним способом\~захисту, оскільки забезпечить введення у володіння майном власника, із розпорядження якого це майно було незаконно вилучено. Крім того, згідно інформації Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації встановлено, що земельна ділянка площею 0,0151\~га (кадастровий номер 7110136700:03:021:0188) за адресою [ADDRESS] , знаходиться в межах пам?яток археології - культурний шар пізньосередньовічного міста (державний обліковий № [NUMBER] ) та поселення зарубецької культури (державний обліковий № [NUMBER] ), взяті на державний облік розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації від 12.03.1996\~№129. З метою захисту об?єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 31.07.2019\~у справі N? 813/4701/16 землі, зайнятті пам?ятками, відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» належать до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження в їх межах пам?яток, незалежно від рішення органів місцевої влади про переведення вказаних земель до зазначеної категорії. Відтак, відведення вказаних ділянок під житлову забудову, суперечить вимогам статей\~ 34, 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в суді Відповідно до ст. 1311\~Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно до частин 3-5 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Зміст поняття «інтереси держави» розглянуто в рішенні Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999. Так, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Велика Палата Верховного Суду конкретизувала власний правовий висновок та висновки Касаційного господарського суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, визначивши, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх на обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 440/6738/18. Також слід зазначити, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Слід зазначити, що пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, яка вибула із комунальної власності територіальної громади поза волею власника за Державним актом про право власності, який не видавався та не виготовлявся. Саме незаконне (у\~порушення вимог\~земельного законодавства\~на підставі\~документів,\~які офіційно\~не видавались\~та не\~оформлювались)\~заволодіння спірною\~земельною ділянкою\~комунальної власності і становить порушення майнових інтересів держави. Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання права власності територіальної громади м.Черкаси на земельну ділянку. Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви та його участь у розгляді справи за позовною заявою, оскільки це необхідно для захисту інтересів держави. Додатково слід зазначити, що згідно з п. 2 Рекомендацій СМ/Rес (2012) щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 19.09.2012, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. Відповідно до висновку № 3 (2008) Консультативної Ради Європейських прокурорів «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права» прокурор має реалізовувати функції від імені суспільства та на захист державних інтересів. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54). Судовою практикою Верховного Суду України зокрема у постановах від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 29.06.2016 у справі № 6-1376ц16 підставою для представництва інтересів держави прокурором визнано захист «суспільного» «публічного» інтересу, яким є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання. Черкаською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Черкаської міської ради направлено лист від 17.05.2023 №54-166-2688 вих-23 щодо виявлених вищезазначених порушень вимог земельного законодавства. Але, фактично Черкаська міська рада самоусунулась від самостійного захисту майнових інтересів держави у сфері земельних відносин, надавши відповідь на вищезазначений лист від 09.06.2023\~ за №7589-01-21, зміст якої зводиться лише до того, що вони не заперечують проти подання такого позову. \~З огляду на вищевикладене,\~враховуючи незаконність\~вибуття земельної\~ділянки з\~комунальної власності\~м.Черкаси,\~а\~отже,\~порушення майнових\~інтересів територіальної\~громади,\~даний позов\~подається до\~суду прокурором\~в інтересах\~позивача,\~єдиного належного\~органу,\~уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Черкаської міської ради наділеного державою, окрім іншого, можливістю самостійного відреагувати на порушене право та захистити його у передбаченому законодавством порядку, зокрема, шляхом звернення до суду з аналогічним позовом, але яким не вжито заходів на поновлення власних майнових державних інтересів у сфері земельних відносин. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог з відповідачів, слід стягнути судовий збір з відповідача у розмірі 3032, 84 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved