Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~В провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Держави Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди, завданої військовою агресією. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач фактично проживав з 1986 року до 23 вересня 2014 року за адресою: [ADDRESS] . 23 вересня 2014 року позивач був вимушений під впливом негативних наслідків для свого здоров`я та мовної дискримінації покинути місто яке стало для нього рідним. На своєму власному авто, 23 вересня 2014 року, він вирушив у м. Київ з надією розпочати «нове життя». Позивач, [PERSON] , 24.12.2007 року зареєструвався як фізична-особа підприємець. Обрав один з видів діяльності за КВЕД 70.20.0 здавання в оренду влансого нерухомого майна. Для ведення підприємницької діяльності придбав два об`єкти нерухомості. Об`єкти нерухомості знаходяться у тимчасово окупованому м. Донецьк. М. Донецьк є окупованим Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російською Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року до теперішнього часу. Тобто, користуватися за законодавством України своїм майном на власний розсуд позивач не може. Здавати (використовувати) своє майно на тимчасово окупованій територія не може, бо буде змушений сплачувати податки/обов`язкові збори органам місцевої влади які діють усупереч законам України. Використовувати право власності на шкоду правам, свободам, та гідності громадян, інтересам суспільства та Українській державі позивачу заборонено законом та не дозволяють його етичні принципи та внутрішні переконання. Позивач розуміє, що дії по сплаті податків, до яких його примусять, на тимчасово окупованій території м. Донецьк, мають ознаку злочинів передбачених 111-2 КК України («Пособництво державі-агресору», ст. 258-5 КК України (Фінансування тероризму) та інш. ст. КК України. З приводу наведеного, позивач був вимушений 24.01.2017 року подати державному реєстратору заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною-особою підприємцем. Відповідну заяву державний реєстратор задовольнив. Такими діями відповідача, вважає робиться перешкоджання в використанні свого майна для здійснення підприємницької діяльності. При таких обставинах, що відбулися з підстав фактичного позбавлення права користуватися майном на власний розсуд (здавати в оренду тощо) позивач цілком залишається без прибутку від здачі в оренду цього майна та фактично може його втратити у зв`язку з несплатою обов`язкових платежів на його утримання. Фактично шкода завдана майну у вигляді неможливості користуватися ним та отриманню прибутку. З приводу утримання майна, посилюється тиск з боку керуючої компанії яка нібито обслуговує багатоквартирний будинок де знаходиться один з об`єктів моєї нерухомості ( [ADDRESS] ). Так, керівництвом керуючої компанії було створено групу у телеграм каналі, у якій обговорюється питання щодо боржників за нібито отримані послуги з утримання квартир і, як метод впливу на боржників, пропонується вскрити пусті квартири боржників та заселити в них кадирівців з добовою оплатою за перебування в квартирах на користь керуючої компанії. Вважає такі дії (психічний вплив) примусом до виконання протиправних дій шляхом погрози, використовувати його майно без його згоди, а такі дії заборонені законодавством України. Засобами електронного зв`язку позивачу надходять повідомлення з вимогою підписати угоду управління багатоквартирним будинком за законодавством Російської Федерації з обов`язковим отриманням паспорту громадянина Російської Федерації. Більш того, в запропонованій угоді позивача примушують надати свої конференційні дані. Внаслідок володіння зазначених об`єктів нерухомості, та неможливості їх продати за законодавством України позивач втратив право користуватися прибутком від свого майна. До дня фактичного захоплення незаконними збройними формуваннями м.Донецьк позивач міг керувати своїм майном (здавати в оренду тощо), та отримувати прибуток. Самопроголошена влада ДНР почала вимагати від населення, власників житла сплачувати заборгованість по комунальним послугам в бюджет ДНР, погрожуючи незаконними судовими процесами, визнанням нерухомості «безхазяйним» та забороною перетену лінії зіткнення («кордону»). Організації та комунальні служби, що постачають комунальні послуги для фізичних та юридичних осіб, зобов`язали «переєструватися» та сплачувати «податки» до бюджету самопроголошеної ДНР. Таким чином, сплата комунальних послуг через організації, що підконтрольні ДНР, з точки зору українського законодавства є поза законом. Отже, при поверненні непідконтрольних територій під українську юрисдикцію такі платежі не будуть враховані. Щодо однокімнатної квартири яку позивач здавав у найм за адресою [ADDRESS] , повідомляє наступне: крайнім наймачем квартири був громадянин України [PERSON] . Так, між позивачем як наймодавцем, та [PERSON] , як наймачем був укладений договір найму б/н квартири від 01 травня 2014 року. Згідно п.7.1 договору строк дії договору починається з 01.05.2014 року і діє до 31 грудня 2014 року. Згідно з додатком № 2 від 01.05.2014 року до договору найму від 01.05.2014 року позивач передав по опису майно у тимчасове користування, що є його власністю яке знаходилось в зазначеній квартирі. На виконання договірних зобов`язань між позивачем та наймачем був підписаний акт прийому-передачі квартири у найом від 01.05.2014 року. Позивач самотужки шукав наймачів для надання в оренду власних квартир за допомогою місцевої газети «АЛЛО», давав об`яви в електронному та паперовому виданні. Але з 07 квітня 2014 року, відповідно до Указу президента України №32/2019 від 7 лютого 2019р. «Про межі та перелік районів, міст і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією у тому числі окупаційною адміністрацією Російською Федерації, м. Донецьк є окупованим. Згідно п. 7.1 договору найму квартири б/н від 01 травня 2014 року договір діє до 31 грудня 2014 року, а тому позивач не міг за законодавством України надавати в оренду вказану однокімнатну квартиру надалі. З наведеного вбачається, що за законодавством Держави України позивач мав можливість здавати у найм однокімнатну квартиру до 31.12.2014 року та відповідно сплачувати обов`язкові збори та платежі до бюджету Держави Україна. Щодо надання в оренду трикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] позивач мав діючий договір найму квартири з 25 липня 2010р. № 25/7-А який неодноразово проланговувався та до нього були додаткові угоди. З наведеного вбачається, що за законодавством Держави України позивач мав можливість здавати у найм трикімнатну квартиру до 01.08.2014 року (наймачі були вимушені терміново виїхати задля збереження свого здоров`я та життя так як розпочалися потужні артилерійські обстріли м. Донецьк). На підставі наведеного вважає, що він поніс матеріальні збитки через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано на непідконтрольній території. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Як вбачається з положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, цивільне право якої порушено, зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди, коли вона не отримує доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її цивільне право не було порушене. Внаслідок збройної агресії російської федерації порушено цивільне право позивача, а саме: його позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належного нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , чим позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди. Відповідно до отриманої відповіді від ТОВ БАЛАНСАУДИТОРСЬКА ФІРМА з урахуванням аналізу ринку нерухомості щодо надання інформації про середню ринкову вартість надання в подобову оренду аналогічної однокімнатної квартири у м. Донецьк в період з 7 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року відповідно до переліку оголошень про здачу однокімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними позивачем критеріями, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду, середня ринкова вартість становить 375, 50 грн. за добу. Відповідно до переліку оголошень про здачу трикімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними критеріями у період з 7 березня 2014 року по 01.08.2014 року, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду, середня ринкова вартість становить 457 грн. за добу. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої добової вартості оренди квартири в м. Донецьк, Донецькій області, з урахуванням періоду, в який позивач зазнав збитків. Отже, розмір збитків у формі упущеної вигоди, розраховується за формулою: Ув = Сдж*П, де Ув - упущена вигода; Сдж - середня добова вартість оренди житла; П - період, в який я зазнав збитків. Період, в який позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано за адресою : [ADDRESS] (однокімнатна квартира) становить 3185 дні (з 01.01.2015 року (дійсність договору найму квартири б/н від 01 травня 2014р.) по 21.09.2023 року (дата подання позову). Середня ринкова вартість надання в подобову оренду аналогічної однокімнатної квартири у м. Донецьк відповідно до переліку оголошень про здачу однокімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними ним критеріями, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду становить 375, 50 грн. за добу. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належне позивачу нерухоме майно та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньодобової вартості оренди аналогічного житла в м. Донецьк, Донецькій області, упущена вигода, завдана йому відповідачем, за період з 01.01.2015р. по 21.09. 2023 рік (3185 діб) становить: 375,5 х 3185 = 1 195 967 грн 50 копійок. Період, в який позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (трикімнатна квартира) становить 3331 доба з 02.08.2014 року (акт прийму-передачі квартири з найму від 01.08.2014 року) по 21.09.2023 року (дата подання позову). Середня ринкова вартість надання в подобову оренду аналогічної однокімнатної квартири у м. Донецьк відповідно до переліку оголошень про здачу трикімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними критеріями, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду, середня ринкова вартість становить 457 грн за добу. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належне позивачу нерухоме майно та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньодобової вартості оренди аналогічного житла в м. Донецьк, Донецькій області, упущена вигода, завдана позивачу відповідачем, за період з 02.08.2014 року (акт прийму-передачі квартири з найму від 01.08.2014 року) по 21.09.2023 року (дата подання позову) (3331 доба) становить 457 х 3331 = 1 522 267 грн. Таким чином, зазначених вище дій з боку відповідача були порушені права позивача як власника, зокрема, він фактично втратив можливість володіти та користуватись однокімнатною квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та трикімнатною квартирою яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] , а також всім рухомим майном, що знаходиться в них, а також можливість розпоряджатись ними, в т.ч. шляхом укладення цивільно-правових угод. На підставі наведеного, слід дійти висновку, що позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності) на загальну суму 2 718\~234,5 грн. Згідно розрахунку: 1 195\~967,5 грн. (однокімнатна квартира) + 1 522 267 грн. (трикімнатна квартира) = 2 718 234.5 грн. Що згідно з інформацією яка розміщена на офіційним сайтом Національного Банку України становить 69 450 тисяч євро 08 євро центів на дату подання позову (21.09.2023 року). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 2 718\~234,5 грн. (еквівалент 69 450 тисяч євро 08 євро центів). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року цивільну справу передано до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 25.12.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05.01.2024 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. 25 січня 2024 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. Позивач зазначає, що період, в який він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано за адресою : [ADDRESS] (однокімнатна квартира) становить 3309 дні (з 01.01.2015 року (дійсність договору найму квартири б/н від 01 травня 2014р.) по 23.01. 2024 рік (дата підписання заяви про збільшення позовних вимог та направлення її до Красноармійського міськрайонного суду). Середня ринкова вартість надання в подобову оренду аналогічної однокімнатної квартири у м. Донецьк відповідно до переліку оголошень про здачу однокімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними ним критеріями, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду становить 375, 50 грн. за добу. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належне позивачу нерухоме майно та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньодобової вартості оренди аналогічного житла в м. Донецьк, упущена вартості оренди аналогічного житла в м. Донецьк, упущена вигода, завдана відповідачем, за період з 01.01.2015р. по 23.01.2024 рік (3309 діб) становить: 375,5 х 3309 = 1 242 529 грн 50 копійок. Період, в який позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано за адресою : [ADDRESS] (трикімнатна квартира) становить 3331 доба з 02.08.2014 року (акт прийму-передачі квартири з найму від 01.08.2014 року) по 23.01. 2024 рік (дата підписання заяви про збільшення позовних вимог та направлення її до Красноармійського міськрайонного суду). Середня ринкова вартість надання в подобову оренду аналогічної однокімнатної квартири у м. Донецьк відповідно до переліку оголошень про здачу трикімнатної квартири у м. Донецьк, за вказаними критеріями, які були розміщені та/або були активні в пошуковій видачі в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в подобову оренду, середня ринкова вартість становить 457 грн за добу. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належне позивачу нерухоме майно та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньодобової вартості оренди аналогічного житла в м. Донецьк, Донецькій області, упущена вигода, завдана відповідачем, за період з 02.08.2014 року (акт прийму-передачі квартири з найму від 01.08.2014 року) по 23.01. 2024 рік (дата підписання заяви про збільшення позовних вимог та направлення її до Красноармійського міськрайонного суду) (3455 доби) становить 457 х 3455 = 1 578 935 грн. \~ \~ \~ \~Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 2 821 464 грн, 50 коп. (еквівалент 69 170 тисяч євро 50 євро центів (шістдесят дев`ять тисяч сто сімдесят євро п`ятдесят євро центів)). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 06.02.2024 року прийнята заява про збільшення позовних вимог, відкладено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 098.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Позивач до судового не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду. Однак, представник відповідача в судове засідання не прибув, відзиву суду не надав. Частина 1\~статті 280 ЦПК України\~передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави\~11\~розділу\~ІІІ ЦПК України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у\~разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2010 року [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2013 року [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Між [PERSON] як наймодавцем, та [PERSON] , як наймачем був укладений договір найму б/н квартири від 01 травня 2014 року. Згідно п.7.1 договору строк дії договору починається з 01.05.2014 року і діє до 31 грудня 2014 року. Згідно з додатком № 2 від 01.05.2014 року до договору найму від 01.05.2014 року позивач передав по опису майно у тимчасове користування, що є його власністю яке знаходилось в зазначеній квартирі. На виконання договірних зобов`язань між позивачем та наймачем був підписаний акт прийому-передачі квартири у найм від 01.05.2014 року. Щодо надання в оренду трикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] позивач в наявності договір найму квартири з 25 липня 2010р. № 25/7-А, з додатковими угодами. Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави України; передбачається, що шкода є завданою агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН; національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Таким чином, Верховний Суд дійшов висновків, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. Згідно ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогамстатті 206 цього Кодексу. Статтями12,13\~ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що позивач є власником двох житлових квартир, які розташовані у місті Донецьк. \~ \~ \~ \~Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод таст.\~8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч. 1 ст.\~49\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно з п. 8 ч. 2ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово було продовжено та який станом на теперішній час триває до сих пір. Вказані факти є загальновідомими, а відтак зазначені обставини доказуванню не підлягають згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України. Згідно із статтею 1\~Закону України\~«Про оборону\~України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Статтею 79\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України\~є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної\~Конституцією\~та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Аналогічну правову позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4ст. 263 ЦПК Українимає бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 9ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. В даному випадку предметом позову є саме відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21). Відповідно до положень частин 1-3 статті 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини 4 статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому стаття 1166\~ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3 статті 386\~ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Суд вважає, що Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме на Російську Федерацію покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вказані вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. ч. 1, 6ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, згідно з п. 22ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до п. п. 2 п.1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі про стягнення суми спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 2821464,50 гривень, а позивач в свою чергу звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду, а тому саме з відповідача держави Російська Федерація на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved