Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до Печерського районного суду з позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначено, що на користь позивача рішенням суду було стягнуто 2 331 761, 2 грн. вкладу та 1 383 596, 82 грн. відсотків, за період з 07 березня 2014 р. по 25 лютого 2021 р. Разом з цим, дане рішення було виконане 22 березня 2023 р., у зв`язку зазначеним враховуючи розмір банківського вкладу, який є базою нарахування 3 % річних, що було стягнуто у рамках справи № 757/41023/20-ц, позивач має беззаперечне право стягнення на його користь 3 % річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на розмір його вкладу протягом строку позовної давності та інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, позивач звернувся до суду та просить: - стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача 144 888, 61 грн., у якості 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором № SAMDNWFD0070088618200 від 07.03.2014 р., за період з 25 лютого 2021 р. по 22 березня 2023 р. та 977 940, 65 грн. інфляційних втрат за період з 25 лютого 2021 р. по 22 березня 2023 р., за договором № SAMDNWFD0070088618200 від 07.03.2014 р. 01.11.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11.01.2024 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що внаслідок укладання між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом у даній справі, АТ КБ ПРИВАТБАНК на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є Новим боржником за даним договором банківського вкладу. Таким чином, у зв`язку з тим, що АТ КБ "ПриватБанк" з 17.11.2014р не є боржником за договором, який є предметом спору, отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з Банку 3% річних. Окрім цього, представник відповідача зазначає, що позивач здійснює розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з 25.02.2021 по 22.03.2023 року, однак, фактичне виконання рішення суду по справі № 757/41023/20-ц відбулося 10.03.2023 року - день, коли грошові кошти були списані у примусовому порядку з кореспондентського рахунку АТ КБ "ПриватБанк", який відкритий в Національному Банку України, що підтверджується платіжною вимогою № 06/20/1 від 06.03.2023 року, яка містить інформацію про проведення Банком платежу саме 10.03.2023. Таким чином, є безпідставним та незаконним нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 10.03.2023 року по 22.03.2023 року, тобто за той час, коли грошові кошти вже не перебували у володінні Банку (боржника за виконавчим провадженням), а відтак, орієнтовний розрахунок 3 % річних має бути за період з 25.02.2021 року по 09.03.2023 року: 2 331 761,20 грн *3% *742/365 = 142 205,49 грн. Також, з даних підстав представник відповідача зазначила, що орієнтовний розрахунок інфляційних втрат має бути за період з 25.02.2021 року по 09.03.2023 року, який розраховується за відповідною формулою, а саме: 2 331 761,00 x 1.38183834 - 2 331 761,00 = 890 355,75 грн. З врахуванням зазначених обставин, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.01.2024 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому останній не погоджувався з доводами представника відповідача. Представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив. 28.02.2024 ухвалою суду було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНІЛОН». 12.04.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 07.02.2014 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070088618200. На виконання даного договору було відкрито рахунок № [NUMBER] , на який було внесено 2 331 761, 2 грн. Відсоткова ставка за договором становила 8, 5 % річних. Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено. Враховуючи, що зазначена вище заява банком була невиконана, позивач був вимушений звернутися до суду із позовом про примусове стягнення вкладу та відсотків. Договір № SAMDNWFD0070088618200 від 07.03.2014 р., відповідно до постанови Верховного Суду від 06 вересня 2023 р. (справа № 757/41023/20-ц), є розірваним з 25 лютого 2021 р. В рамках справи № 757/41023/20-ц на користь позивача з відповідача було стягнуто 2 331 761, 2 грн. вкладу та 1 383 596, 82 грн. відсотків, за період з 07 березня 2014 р. по 25 лютого 2021 р. 22 березня 2023 р., у рамках виконавчого провадження № 69796438, на рахунок позивача було зараховано 2 331 761, 2 грн. Таким чином, позивач вважає, що датою виконання банком зобов`язання з повернення вкладу є 22 березня 2023 р. З врахуванням зазначеного, розмір банківського вкладу, який є базою нарахування 3 % річних, що було стягнуто у рамках справи № 757/41023/20-ц, позивач має право стягнення на його користь 3 % річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на розмір його вкладу протягом строку позовної давності та інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). З огляду на те, що позивач правомірно сподівався на належне виконання договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах з позивачем діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами позивача вже після передачі їх на депозит, отже вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача, позивач не може бути відповідальною за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ним виконані умови укладених угод. За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення грошової суми в іноземній валюті здійснюється у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому, стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Відтак, оскільки рішенням суду було встановлено відповідальність банку щодо повернення вкладу та нархованих процентів перед позивачем, то суд прийшов до висновку, що стягнення трьох відсотків річних, на підставі ст. 625 ЦК України. Окрім цього, відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки. Статтею 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку. Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Відповідно до підпунктів 12.1-12.2 пункту 12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі - Інструкція № 512/5), органи Державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок органу ДВС. Крім того, згідно підпункту 12.13 пункту 12 Інструкції № 512/5, після цього не пізніше ніж протягом трьох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС. Указане розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається особі, відповідальній за ведення книги обліку депозитних сум, копія залишається у виконавчому провадженні...» Дана позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 05.07.2017р у справі № 6-1329цс16. Відтак, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що невчасне перерахування виконавчою службою коштів з відповідного депозитного рахунку, на який було списано кошти з рахунку АТ КБ "ПриватБанк", є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не АТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, є безпідставним та незаконним нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 10.03.2023 року по 22.03.2023 року, тобто за той час, коли грошові кошти вже не перебували у володінні Банку. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що розрахунок представника відповідача у відповідності до відзиву є обґрунтованим, а тому позовні вимоги щодо стягнення 3% річних на користь позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: за період з 25.02.2021 року по 09.03.2023 року у розмірі 142 205,49 грн. (2 331 761,20 грн *3% *742/365). Також, з врахуванням зазначеної позиції, вірним і є розрахунок відповідача щодо інфляційних втрат, а саме: за період з 25.02.2021 року по 09.03.2023 року, що становить 890 355,75 грн. (2 331 761,00 x 1.38183834 - 2 331 761,00). За таких обставин, суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та необхідність задовольнити позовні вимоги частково, з зазначених вище підстав. Щодо позиції Банку з приводу передення боргу та те, що останній є неналежним боржником, суд їх не бере до уваги, оскільки дане питання досліджувалось в рамках справи про повернення вкладу, де суд прийшов до висновку, що Банк є належним відповідачем, оскільки саме з нього було стягнуто кошти, які належать позивачу. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за невиконання зобов`язання, з зазначених вище підстав. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 10 325, 61 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial