Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Посилався на те, що він на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.01.2001 року, виданого Департаментом ЖКГ ЧМР, набув право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . У подальшому, між ним та його матір`ю [PERSON] було укладено нотаріально-посвідчений договір про визначення часток та дарування 2/3 часток квартири. Таким чином, він являється власником квартири [ADDRESS] . Проте, позивач не може користуватись своїм житлом, оскільки після смерті матері, яка померла [INFO] , у квартирі проживає його батько [PERSON] та чинить йому перешкоди у вселенні у квартиру із сім`єю. У зв`язку із цим, він разом із сім`єю: дружиною [PERSON] , двома дітьми з інвалідністю: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , змушений винаймати житло по [ADDRESS] . Зазначив, що квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, житловою площею 31,90 кв.м., загальною площею 49,80 кв.м. Квартира, з урахуванням стану здоров`я його дітей, придатна для проживання сім`ї. Відповідачу відомі їх проблеми з житлом, проте він категорично відмовляється поступитися їм, у зв`язку з чим між ними постійно виникають сварки. В умовах, які батько влаштував у його квартирі, хворі діти проживати не можуть. Зокрема, у кухні та в кімнаті батько розмістив самогонний апарат та бутлі. У [PERSON] є житло, його місце проживання зареєстровано по [ADDRESS] . Зазначений будинок належав матері відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] та проживала там до своєї смерті. Вважає, що його порушене право підлягає захисту на підставі ст.317, 319, 383 ЦК України. Просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати: витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 гривень та сплату судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 березня 2024 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідно до поданого відзиву представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] набув охоронюване законом право на мирне володіння житлом. Так, відповідач з 1991 року почав проживати спільно сім`єю у спірній квартирі з матір`ю позивача, з якою згодом було укладено шлюб, та [PERSON] (бабуся позивача), які були наймачами квартири. З цього часу [PERSON] здійснював усі витрати, пов`язані з утриманням спірної квартири, у тому числі неодноразовий ремонт та сплату комунальних послуг. В 1994 році у них народився син [PERSON] . У подальшому, вказана квартира була приватизована, в результаті чого її співвласниками стали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У 2016 році, після укладення шлюбу з [PERSON] , позивач фактично припинив проживати у квартирі, оскільки разом із своєю дружиною вирішив проживати окремо. У зв`язку з важкою хворобою [PERSON] подарувала 2/3 частки квартири позивачу, після чого він став її єдиним власником. Після набуття права власності на квартиру [PERSON] самоусунувся від виконання своїх обов`язків, покладених на нього нормами ЖК України та ЦК України, та не здійснював витрат по утриманню належного йому майна. Після смерті [PERSON] позивач почав чинити на нього психологічний тиск з тим, щоб він перестав проживати у квартирі та звільнив її. Зазначив, що відповідач не чинить перешкод [PERSON] у користуванні квартирою. Доводи, наведені ним у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи. Так, на фотографіях дійсно зображена кухня квартири, в якій знаходяться бутлі та інший посуд для питної води, а також електричний водонагрівач. Це обумовлено тим, що [PERSON] тимчасово не працює та вимушений займатися підробітками, продаючи на ринках безалкогольні напої. Також, вказував на те, що у відповідача немає іншого житла, в якому можна проживати. Окрім того, у нього відсутня будь-яка можливість орендувати житло. Коштів, які він заробляє, вистачає виключно на закупівлю найнеобхідніших продуктів харчування та сплати за житлово-комунальні послуги. На думку, представника відповідача, вказаний у позовній заяві спосіб захисту прав суперечить Закону, оскільки члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Звертав увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ображає чи погрожує позивачу, пошкоджує його майно, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим їх проживання в одній квартирі. Вважає, що тривалий час проживання [PERSON] у спірній квартирі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача у розумінні ст.8 Конвенції, а тому просить застосувати у даній справі висновки, викладені у постанові Верховного суду від 15.01.2020 року №754/613/18. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.05.2024 року підготовче провадження у справі було закрито. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтвердив. Пояснив суду, що відповідач його батько. Між ними склались конфліктні відносини. [PERSON] має у власності будинковолодіння в с.Чагор, Чернівецької області, де розводить курей. Йому відомо, що батько нещодавно придбав автомобіль марки «Фольксваген Туарег», 2016 року випуску. Він є матеріально забезпеченою особою, систематично підробляє на Калинівському ринку. Натомість, у позивача іншого житла немає. Він вимушений винаймати житло, де проживає разом із своєю сім`єю у складі 4-х осіб. У нього двоє різностатевих малолітніх дітей з інвалідністю восьми та шести років. Обом дітям поставлено діагноз аутизм, їм необхідно створювати спеціальні умови для проживання. Зважаючи на те, що спірне житлове приміщення є незначним за своєю площею, складається з 2 житлових кімнат та необхідне йому для проживання сім`ї у складі 4-х осіб, а тому немає можливості, щоб відповідач надалі там залишився проживати. Просив позов задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримала та підтвердила обставини, викладені в ньому. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив суду, що відповідач дійсно з 1991 року проживає за вказаною адресою як член сім`ї власника. У 2001 році спірне житло було приватизовано. У 2023 році [PERSON] став одноосібним власником спірної квартири. Після смерті матері позивач почав пропонувати відповідачу продати квартиру, оскільки хоче купити іншу. Вважає, що доказів наявності у [PERSON] іншого житла немає. Це його житло у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Будинок в с.Чагор, що перебуває у власності відповідача, непридатний для постійного проживання, а тому він не бажає звільняти квартиру [ADDRESS] . Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач її чоловік. У них двоє малолітніх дітей з інвалідністю. У дітей діагностовано аутизм, у зв`язку з чим вони потребують особливих умов проживання та догляду. Відповідачу про це відомо, проте він відмовляється у добровільному порядку звільнити квартиру. Натомість, останній пропонує їм проживати в одній кімнаті учотирьох, а сам планує проживати в іншій кімнаті. Іншого житла у них немає, на даний час вони проживають в орендованій квартирі. Зазначила, що [PERSON] використовує квартиру для свого бізнесу, варить там у великих об`ємах чаї та каву, які продає на Калинівському ринку. У таких умовах діти у квартирі проживати не можуть. Свекр їй повідомив, що продав одну із земельних ділянок у с.Чагор за 25000 доларів США. У 2021 році останній придбав дорогий автомобіль марки «Фольксваген Туарег», на якому щоденно їздить до с.Чагор, де розводить курей на продаж. Він є матеріально забезпеченою особою. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач її племінник. Вона неодноразово бувала у спірній квартирі, коли відвідувала хвору сестру. Їй відомо, що племінник проживає в орендованій квартирі з дружиною та двома дітьми з інвалідністю. [PERSON] звертався до відповідача з приводу вирішення спору у добровільному порядку, проте той відмовляється звільнити квартиру. [PERSON] має садибу в с.Чагор, де раніше проживала його мати. Він підробляє на Калинівському ринку та придбав собі автомобіль. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома із сторонами, вона однокласниця позивача. Їй відомо, що відповідач чинить перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою та не бажає звільнити приміщення. Свідок [PERSON] суду показала, що з цією сім`єю знайома давно. Їй відомо, що позивач проживає в орендованій квартирі. Відповідач торгує на Калинівському ринку. У нього у власності є будинок в с.Чагор. Він їздить туди щодня, доглядає господарство. Суд, заслухавши пояснення позивача, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства ЧМР 11.01.2001 року, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.7). У подальшому, на підставі договору про визначення часток та дарування частки квартири від 11.04.2023 року, одноосібним власником зазначеної квартири став [PERSON] , [INFO] (а.с.8-11). Згідно витягу №576222 від 07.12.2023 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] . Місце проживання інших осіб за вказаною адресою не зареєстровано (а.с.12). Відповідач у справі [PERSON] є батьком позивача [PERSON] . Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.08.1996 року. [PERSON] 19.02.2016 року одружився із [PERSON] (а.с.16). Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.17,19). Обоє дітей мають статус дитини з інвалідністю, що посвідчується копіями посвідчень серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.18,20). У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Підстави встановлення права користування житлом, обсяг прав щодо житла, підстави, порядок і правові наслідки припинення права на житло залежать насамперед від виду житлового фонду, до якого відноситься житлове приміщення, а також від підстав користування цим житлом відповідачем. Враховуючи те, що спірне житлове приміщення перебуває у приватній власності, а тому при вирішенні даного спору суд керується нормами кодексу Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини та нормами Житлового кодексу в частині регулювання приватного житлового фонду. За змістом ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року та не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому саме його положення підлягають застосуванню. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користування чужим майном передбачено у Главі 32 ЦК України (статті 401-406). Так, згідно ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Аналіз положень цієї глави свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Як було встановлено судом та не заперечується учасниками справи, [PERSON] ніколи не мав зареєстрованого місця проживання за адресою [ADDRESS] . Натомість, відповідно до інформації, наданої є Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання відповідача зареєстровано по [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] у визначеному Законом порядку не набув правових підстав користування квартирою [ADDRESS] , однак проживав у вказаному житлі фактично за згодою своєї померлої дружини. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. У постановах від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20), від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2443/17 (провадження № 61-1731св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Даючи оцінку аргументам сторін, суд керується правовою позицією Великої Палати Верховного суду, що викладена у постанові від 13.10.2020 року справа №447/455/17. Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником квартири, який не має іншого житла, та хоче проживати у належній йому квартирі разом із своєю сім`єю, яка складається з чотирьох осіб, у тому числі двоє малолітніх дітей з інвалідністю, та його батьком, який проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, проте не зареєстрував свого місця проживання у ній та має інше зареєстроване місце проживання. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Так, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст.64 ЖК). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК. Аналіз ст.ст.64 150, 156, 162 ЖК вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Оцінюючи аргументи сторін на предмет пропорційності втручання у їх легітимні права, суд враховує, що у позивача та його сім`ї відсутнє інше житло у власності. Він вимушений орендувати житло для проживання своєї родини, що підтверджується договором оренди квартири у приватної особи від 23.08.2023 року. Спірне житло є єдиним наявним у нього у власності житлом для його особистого проживання та проживання членів його сім`ї. При цьому наявність у нього двох малолітніх дітей з інвалідністю обумовлює потребу у створенні для них спеціальних умов проживання. Окрім того, суд зауважує, що в сім`ї позивача працює лише він, оскільки дружина, у зв`язку з особливими потребами дітей з інвалідністю, здійснює за ними догляд. Натомість, відповідач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] один. Доводи його представника щодо можливості проживання у спірній квартирі позивача із сім`єю та відповідача одночасно суд відхиляє. Так, відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, частка житлової площі у спірній квартирі для родини позивача у складі чотирьох осіб є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу. Також, суд враховує, що у [PERSON] є інше зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . Аргументи представника про те, що зазначене житло непридатне для проживання жодними належними та допустимими доказами підтверджено не було. Натомість, допитані у судовому засіданні свідки показали, що у вказаному будинку проживала мати відповідача і воно є придатним для проживання. Майновий стан відповідача є задовільним, оскільки у судовому засіданні встановлено, що у нього у власності є земельні ділянки, він має домашнє господарство за місцем зареєстрованого місця проживання та підробляє на Калинівському ринку, що у судовому засіданні представник не заперечував. Оцінюючи виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд встановив, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію, з огляду на наявність у нього власного житла. Крім того, оцінюючи питання щодо втрати права користування квартирою на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до її житла буде відповідати закону, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Одночасно у позовній заяві позивачем було заявлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми понесених витрат на правничу допомогу, які він поніс у зв`язку із розглядом справи становить 20000 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: ордер про надання правової допомоги від 28.02.2024 року, акт виконаних робіт про надання правничої допомоги, відповідно до якого загальна вартість послуг становить 20000 гривень, квитанцію до прибуткового касового ордеру №3 від 23.02.2024 року про сплату 20000 гривень. Просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати, які складаються із витрат за надану професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн. 00 коп. та судового збору. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Постановою від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 Верховний Суд висловив наступну позицію: «Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта». Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу [PERSON] надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого адвокатом Крамар І.В. надано йому послуги, загальною вартістю 20000 гривень; ордер про надання правової допомоги від 28.02.2024 року, акт виконаних робіт про надання правничої допомоги, відповідно до якого загальна вартість послуг становить 20000 гривень, квитанцію до прибуткового касового ордеру №3 від 23.02.2024 року про сплату 20000 гривень. Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 3 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У поданому до суду відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення заяви позивача про стягнення судових витрат. Вказував, що разом із поданням позовної заяви не було подано попереднього орієнтовного розрахунку суми судових витрат, а тому просив відмовити у їх задоволенні. Окрім того, заявлені витрати не відповідають об`єму виконаних робіт та належним чином не підтверджені. Є надміру завищеними. Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Даючи оцінку зазначеним вище аргументам, суд враховує їх частково. Зокрема, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо неподання позивачем попереднього орієнтовного розрахунку суми судових витрат, оскільки [PERSON] було додано до позовної заяви акт виконаних робіт на суму 20000 гривень. Розмір заявлених витрат позивачем не змінювався. Доводи щодо не співмірності розміру заявлених витрат, з огляду на складність справи, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, суд враховує частково та приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу є дещо завищеними та підлягають зменшенню до 15000 гривень.

Outcome: approved