Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] в період сумісного проживання однією сім`єю відповідачка народила дитину [PERSON] , матір`ю якого записана [PERSON] , а батько записаний за прізвищем та громадянством матері, ім`я та по батькові дитини записано зі її вказівкою в порядку ч. 1\~ст. 135 СК України. В лютому 2022 року у зв`язку з війною відповідач з дитиною виїхали до Німеччини. Згодом, оскільки я не мав права виїхати за кордон, [PERSON] передала мені сина, як батьку в Україну, а сама залишилась у Німеччині. З того часу я проживаю разом з сином вдвох за адресою: [ADDRESS] . 21.11.2023 року заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства. Яким, [PERSON] визнано батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Позов про визнання батьківства було подано до суду в січні 2023 року , [PERSON] жодного разу до суду не з`являлась, не проявляла інтересу взагалі до справи. Рішення було ухвалено за її відсутністю. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явився,\~була належним\~чином повідомленим\~про час\~дату та\~місце розгляду\~справи.\~Заяви про розгляд справи без її участі\~суду не надав. Суд, на підставі\~ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суду на виконання вимог ч.5\~ст.16 Сімейного кодексу України\~надано письмовий висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради № 735/0/2-24 від 11.03.2024 року, згідно якого вони вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ЦПК України, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [INFO] в період сумісного проживання однією сім`єю відповідачка народила дитину [PERSON] , матір`ю якого записана [PERSON] , а батько записаний за прізвищем та громадянством матері, ім`я та по батькові дитини записано зі її вказівкою в порядку ч. 1\~ст. 135 СК України. В лютому 2022 року у зв`язку з війною відповідач з дитиною виїхали до Німеччини. Згодом, оскільки я не мав права виїхати за кордон, [PERSON] передала мені сина, як батьку в Україну, а сама залишилась у Німеччині. З того часу я проживаю разом з сином вдвох за адресою: [ADDRESS] . 21.11.2023 року заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства. Яким, [PERSON] визнано батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Позов про визнання батьківства було подано до суду в січні 2023 року , [PERSON] жодного разу до суду не з`являлась, не проявляла інтересу взагалі до справи. Рішення було ухвалено за її відсутністю. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Суду місцезнаходження відповідача невідомо. За даними наданими ДМС встановити перебування [PERSON] за межами території України не вдалось (відповідь №19-21179/18/24 від 26.03.2024 року). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено\~статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями\~141,\~150,\~153,\~155 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідач не підтримує зв`язок з позивачем та дитиною, інформацією щодо місця її перебування та засобів зв`язку позивач не володіє. Позаяк суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено\~статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Суду не надано доказів на спростування тісного емоційного зв`язку батька і дитини. Однак суду не надано доказів на спростування тісного емоційного зв`язку матері і дитини. До того ж суд враховує й позицію органу опіки та піклування Павлоградської міської ради , викладену у висновку № 735/0/2-24 від 11.03.2024 року, згідно якого вони вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За обставин, які склалися, позивачем створені найкращі умови для дитини, вона забезпечена усім необхідним для життя і розвитку. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я,фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Кожна дитина має право на виховання в сімейному оточенні, незалежно від того, може її біологічна родина забезпечити нормальні умови життя та виховання чи ні. Відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Зазначені позивачем обставини, які не були спростовані відповідачем під час судвого розгляду, у відповідності з п.2, ч.1 ст.164, ч.1 ст. 170 Сімейного кодексу України є підставою для \~рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності.\~\~У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Таким чином, позивач має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням, що є підставою для задовлення позовних вимог в частині відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial