Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

10 січня 2024 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 17 січня 2022 року, та разом з останньою є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу Путивльського районного суду Сумської області від 3 лютого 2022 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дітей, а саме: на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Оскільки з 8 травня 2023 року відповідачка стала окремо проживати від відповідача, а дитина [PERSON] , на утримання якої він сплачує аліменти, залишилась проживати разом з ним та перебуває на його повному утриманні, відповідачка мешкає окремо і матеріальної допомоги дитині не надає, хоча має таку змогу, позивач просить припинити стягнення з нього на користь [PERSON] встановлених на підставі судового наказу Путивльського районного суду Сумської області від 3 лютого 2022 року у частині сплати аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на його користь безпідставно сплачені аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , які стягувалися з 19 січня 2022 року по грудень 2023 року у сумі 48177 грн. 50 коп. Представником відповідачки надано додаткові пояснення у справі згідно з якими вона позовні вимоги не визнає в повному обсязі, та зазначає, що з 10 травня 2023 року, коли відповідачка почала окремо проживати від позивача, діти [PERSON] та [PERSON] стали проживати з нею по [ADDRESS] . У подальшому дитина [PERSON] періодично проживала з батьком по [ADDRESS] , однак станом на дату подачі пояснень дитина постійно проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, що підтверджується наданими нею копіями квитанцій, щодо навчання [PERSON] та відпочинку. Що стосується повернення аліментів сплачених позивачем на користь відповідача на утримання дитини [PERSON] , представник відповідача зазначила, що всі кошти що були перераховані на утримання дитини було перераховані на особистий рахунок дитини, на підтвердження чого надано копії відповідних квитанцій (а.с.56-58). Заслухавши позивача та його представника, які позов підтримали, відповідачку та її представників, які проти задоволення позову заперечували, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на таке. Судом встановлено, що з 23 липня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 17 січня 2022 року, що набрало законної сили 17 лютого 2022 року, та є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані разом з позивачем (а.с13-15,17,18). Згідно з копіями витягів з реєстру територіальної громади №2023/000284992 від 12 січня 2023 року та №2023/004285514 від 7 червня 2023 року [PERSON] , відповідач у справі, з 4 липня 2001 року по 11 січня 2023 року була зареєстрована по [ADDRESS] , а з 7 червня 2023 року зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.11зв.-12). Відповідно до судового наказу Путивльського районного суду Сумської області від 3 лютого 2022 року у справі №584/71/22 (провадження (№2-н/584/15/22) стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с.16). Згідно з копією розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №2-н/584/15/22 від 3 лютого 2022 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини, станом на грудень 2023 року заборгованість відсутня (а.с.19). Відповідно до копії акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 19 червня 2023 року по [ADDRESS] проживають: батько [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , баба [PERSON] та дід [PERSON] . В помешканні для навчання, виховання та розвитку дітей створені належні житлово-побутові умови проживання (а.с.20). Відповідно до копії акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року по [ADDRESS] проживають: мати [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] . В помешканні для навчання, виховання та розвитку дітей створені належні житлово-побутові умови проживання (а.с.21). Відповідно до копії акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року по [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , діти не проживають. В приміщенні проводяться ремонтні роботи (а.с.22). Згідно з копією акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 13 листопада 2023 року по [ADDRESS] проживають: мати [PERSON] , син [PERSON] . В помешканні створені належні житлово-побутові умови проживання (а.с.23). Відповідно до копії акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 16 листопада 2023 року по [ADDRESS] проживають: батько [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , баба [PERSON] та дід [PERSON] . В помешканні для навчання, виховання та розвитку дітей створені належні житлово-побутові умови проживання (а.с.24). Заявою від 31 липня 2023 року [PERSON] звернувся до начальника Служби у справах дітей виконавчого комітету Путивльської міської ради з метою перевірки використання аліментів, які він сплачує на утримання [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). Відповідно до копії висновку за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину [PERSON] від 29 серпня 2023 року одержувач аліментів забезпечує потребу дитини відповідно до суми коштів, сплачених на дитину платником аліментів , розмір яких становить понад два прожиткових мінімуми дитини відповідного віку(а.с.24). Згідно з копією листа виконавчого комітету Путивльської міської ради №01-22/07 від 11 січня 2024 року [PERSON] повідомлено, що його звернення щодо проведення перевірки щодо цільового використання аліментів на дітей [PERSON] та [PERSON] розглянуто, а також повідомлено, що проведено інспекційне відвідування місця проживання одержувача аліментів [ADDRESS] , в ході якої було встановлено, що зі слав матері [PERSON] її дитина - [PERSON] разом з нею не проживає, у зв`язку з чим з`ясувати забезпечення (незабезпечення) потреб дитини відповідно до суми коштів виявилось неможливим (а.с.47) Відповідачем надано копії платіжних інструкцій згідно з якими вона здійснювала перекази на рахунок дитини [PERSON] , а також здійснювала перекази пов`язані із навчанням [PERSON] за науково-педагогічним проектом «Інтелект України» та проведенням свят у школі (а.с.108-126). Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.ч.1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 8 статті 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За положенням ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За правилами ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що з травня 2023 року дитина [PERSON] , фактично проживає разом з батьком і знаходиться на його утриманні, а її мати проживає окремо від них з іншою дитиною [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що дитина [PERSON] продовжує проживати з відповідачкою, суду не надано, а копії квитанцій, наданих відповідачем, щодо переказів аліментів на картковий рахунок дитини та сплату платежів за навчання дитини та її відпочинок не спростовують факт проживання дитини з батьком, а лише підтверджують факт участі матері в утриманні дитини, суд дійшов висновку, що виходячи з інтересів дитини, наявні підстави для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , оскільки з травня 2022 року дитина не проживає з матір`ю. Аналогічні обставини були предметом дослідження Верховним Судом і його правова позиція викладена у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Що стосується вимоги про стягнення аліментів, то згідно зі\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст.183 СК України\~передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.\~\~Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2024\~рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 років до 18 років встановлено в розмірі 3196 гривень. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що домовленості щодо способу участі в утриманні дитини сторонами у добровільному порядку не досягнуто, відповідач є особою працездатного віку та отримує дохід. З огляду на положення ч.2\~ст.182 СК України, а також те, що дитина [PERSON] на даний час проживає з батьком [PERSON] , позивачем у справі, та перебуває на повному його утриманні, а також враховуючи розмір аліментів, які позивач сплачує відповідачу на утримання іншої дитини [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У разі зміни обставин, тобто зміни місця проживання дитини, відповідачка не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом. Що стосується позовної вимоги про стягнення безпідставно сплачених аліментів, то суд не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, аліментні виплати позивач здійснив не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз ч.1 ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 53/15556/15, положеннями\~ст.1215 ЦК України\~передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч.5 ст.12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Судом встановлено, що аліментні кошти витрачались відповідачкою на утримання дитини. Зазначена обставина підтверджується висновком за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів, яке було проведено за заявою позивача. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме малолітня дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на його користь як безпідставно набутих э необгрунтованими, оскільки згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, оскільки позивачем сплачувались аліменти на утримання дитини [PERSON] , на користь відповідача на підставі судового наказу Путивльського районного суду Сумської області від 3 лютого 2022 року, тобто вони є особистою власністю дитини, вказаний судовий наказ позивачем, у порядку, передбаченому чинним законодавством, оскаржено не було, відповідачем надано докази того, що вказані виплати витрачались на потреби дитини, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 29 квітня 2024 року надано позивачу [PERSON] та його представнику [PERSON] додатковий строк у 20 днів з дня постановлення ухвали для подання заяви про збільшення позовних вимог та доказів на їх підтвердження. 4 червня 2024 року [PERSON] подав заяву, в якій клопотав поновити йому строк на подання заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення безпідставно сплачених аліментів, прийняти до розгляду заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення позовних вимог, а також збільшити розмір позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на його користь безпідставно сплачені аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , які стягувалися з 19 січня 2022 року по червень 2024 року у сумі 60524 грн. 97 коп. Оскільки позивачем пропущено визначений судом строк для подачі заяви про збільшення позовних вимог про стягнення безпідставно сплачених аліментів, суд не вбачає підстав для продовження цього строку та прийняття такої заяви до розгляду і доводи представника відповідачки про відсутність поважних причин для прдовження строку суд вважає переконливими. У зв`язку із задоволенням позову в частині стягнення аліментів в силу ст.141\~ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судового збору за подачу позову, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позовної заяви. Крім того, у зв`язку із задоволенням позову в частині припинення стягнення аліментів в силу ст.141\~ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1211 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору при подачі позову.

Outcome: partial