Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування шкоди заподіяною смертю потерпілого. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 22.06.2021 близько 22 год. 05 хв. на автодорозі «Чорнухи- Лубни», с. Пізники, Лубенського р-ну, Полтавської області відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП), в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 110207», д.н.з. [NUMBER] допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих травм померла. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія [PERSON] спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована відповідачем за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АР/0641817, який діяв на момент настання ДТП станом на 22.06.2021 року. 20.08.2021 року відповідач отримав заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаною із втратою годувальника з долученням до них документів, які підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати страхового відшкодування. Заява про виплату окрім обґрунтування вини страховика містила і відомості про визначення його розміру. 20.11.2021 року минув строк 90 днів для здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування, у відповідності до п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника в загальному розмірі 216 000 грн. у визначений законом строк виплачена не була. Страхове відшкодування було виплачено 25.05.2022 року. Враховуючи те, що позивач звернувся з заявою на виплату страхового відшкодування до відповідача 20.08.2021 року, а відповідач неправомірно не виплатив страхове відшкодування протягом 90-денного строку, то відповідач зобов`язаний здійснити страхове відшкодування з урахуванням інфляційного збільшення боргу, а також, сплати позивачу 3 % річних. Отже, починаючи з 21.11.2021 року відповідач повинен сплатити інфляційне збільшення з 21.11.2021 по 25.05.2022 року, що становить 247 457,31 грн., з яких 31 457,31 є інфляційним збільшенням боргу. А також, починаючи з 21.11.2021 по 25.05.2022 пеню у розмірі 21 061,48 грн. та 3 % річних в розмірі 3 284 грн. нараховані на суму 216 000 грн. Отже, загальна сума позовних вимог становить 55 802,79 грн. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Чорнухінського районного суду Полтавської області від 31.10.2022 справу передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. На підставі автоматизованого розподілу справ між суддями від 07.02.2023 року справу передано на розгляд судді Скрипник О.Г. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.02.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 31.03.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій обґрунтовано строк з якого повинні бути нараховані штрафні санкції,а саме з 07.02.2022 року, розмір пені 2 130,41 грн., також, зазначено, що сума витрат на правничу допомогу є завищеною та не підтверджено належними та допустимими доказами. 01.05.2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник заперечував проти викладених у відзиві фактів, вважав позицію представника відповідача безпідставною, а отже, вважає, що відповідач повинен сплатити виплату страхового відшкодування, пов`язану із втратою годувальника з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені та 3 % річних в розмірах вказаних у позові. 05.05.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких було зазначено, що результати розрахунку наведених штрафних санкцій було вірно висвітлено у відзиві на позовну заяву, а тому не вбачається підстав для здійснення їх перерахунку або прийняття розрахунку наведеного, згідно позовної заяви. 19.12.2023 до суду надійшли додаткові пояснення у справі. На підставі повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 18.01.2024 року справу передано на розгляд судді Гребенюка В.В. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.01.2024 року справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем та його представником до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо вимог позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.06.2021 року в Полтавській області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «ЗАЗ 110207», д.н.з. [NUMBER] , та пішохода [PERSON] . У наслідок якої остання померла. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ЗАЗ 110207», д.н.з. [NUMBER] була застрахована згідно Договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР/0641817 в АТ «СК «Країна». 20.08.2021 року АТ «СК «Країна» отримало заяву на виплату страхового відшкодування від представника [PERSON] , що діє в інтересах позивача. Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі за текстом - Закон). Згідно пункту 4 Листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008 р. № 758-0-2-08-19 "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії», при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Судом встановлено, що страховик не є завдавачем шкоди, а є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Таким чином, судом зазначається, що питання щодо виплати страхового відшкодування або відмови у її виплаті на користь позивача має вирішуватись у відповідності із нормами спеціального Закону. Пунктом 35.1 статті 35 Закону передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно пункту 36.2. статті 36 Закону, Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відповідно до абзацу 2 пункту 36.2. статті 36 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, оскільки, ДТП, що сталась 22.06.2021 року в Полтавській області за участі транспортного засобу «ЗАЗ 110207», д.н.з. [NUMBER] , та пішохода [PERSON] на момент звернення із заявою про страхове відшкодування розглядалась в кримінальній справі № 12021170000000430, строк встановлений пунктом 36.2. статті 36 Закону було припинено до дати, коли Страховику стане відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідачем про зазначені вище обставини було повідомлено представника позивача [PERSON] листом № 18249/21 та № 518/22. Статтею 34 Закону визначено дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, що включає в себе проведення розслідування обставин події та підтвердження настання або ненастання страхового випадку. На виконання вимог ст.ст. 34, 36 Закону та з метою вчинення дій спрямованих на вчасне та об`єктивне врегулювання події, що містить ознаки страхової, страховиком було неодноразово здійснено запити до Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області для отримання інформації щодо стадії та результатів розгляду кримінального провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 22.06.2021 року в Полтавській області, що підтверджується матеріалами, які містяться у справі. Про вказані вище обставини протягом процесу врегулювання події, що містить ознаки страхової, було неодноразово повідомлено і [PERSON] , як представника позивача. Важливо зауважити, що після подання заяви про страхове відшкодування в інтересах [PERSON] до відповідача не надходило ані претензій, ані скарг, ані запитів щодо порядку та строків прийняття рішення по справі. Представник [PERSON] подав до Відповідача заяву про долучення документів на виплату страхового відшкодування (вх. № 2732 від 07.02.2022 року), якою до справи долучено копію Постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2021 року. Відповідно до Постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2021 року, кримінальне провадження № 12021170000000430 закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. - 20.08.2021 року відповідачем отримано Заяву на виплату страхового відшкодування від [PERSON] , що діє в інтересах [PERSON] . Як вбачається судом, строк, визначений пунктом 36.2. статті 36 Закону, для прийняття рішення за заявою про страхове відшкодування, припинено до дати коли Страховику стане відомо про набрання рішенням в кримінальній справі законної сили, а отже, відповідачем вчинено дії для врегулювання події, що містить ознаки страхової. Як встановлено з матеріалів справи, 07.02.2022 року відповідачем отримало копію Постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2021 року. Тобто, в цей день стало відомо про набрання рішенням в кримінальній справі законної сили, а отже і строк визначений пункту 36.2. статті 36 Закону було поновлено. Отже, судом приймаються доводи представника відповідача, що від 07.02.2022 року має обчислюватись строк для прийняття Страховиком рішення по справі. 07.02.2022 року + 90 днів (кількість днів для врегулювання події, що містить ознаки страхового випадку, як визначено статтею 36 Закону) = 08.05.2022 року - граничний строк для прийняття рішення страховиком щодо виплати страхового відшкодування та його виплати або прийняття вмотивованого рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Як слідує з матеріалів справи 25.05.2022 року відповідач здійснив виплату страхового відшкодування на користь позивача в сумі 216 000, 00 грн., що не заперечується в позовній заяві представником позивача. У зв`язку із зазначеним вище, суд приймає доводи відповідача, що страховик прострочив виплату страхового відшкодування на 18 днів. Судом встановлено, що наведені в позовній заяві та додатках до неї розрахунки суми штрафних санкцій не відповідають дійсності та суперечать вимогам чинного законодавства, як за своїм змістом так і за своєю суттю. Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України передбачені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Згідно преамбулі Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Проте відшкодування шкоди (виплата страхового відшкодування) - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 р, №10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Оскільки відповідач не має перед позивачем грошових зобов`язань, а лише повинен виплатити страхове відшкодування, за шкоду, яка завдана іншою особою, - це відповідальність, а не зобов`язання, тому ст. 625 ЦК України до цих правовідносин не застосовується до спірних правовідносин. Крім того, судом наголошується на тому, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні зобов`язання, а грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК , передбачають насамперед договірні правовідносини. Відповідно до ст. 992 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Статтею 36 Закону передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» обмежують граничний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ. Отже, суд приходить до висновку, що розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов`язання. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (ст. 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав. Судом констатується, що цивільні права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин між ними, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 Цивільного кодексу України та законодавством про страхування. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Верховного Суду України від 01.07.2014року, опублікований у Віснику Верховного Суду України, 2014, №7). Оскільки зобов`язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проте, зазначена відповідальність наступає в зв`язку з порушенням умов договору добровільного страхування між страховиком і страхувальником. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов`язання, яке виникло внаслідок невиконання умов договору. Разом з тим, як вбачається судом та підтверджується матеріалами справи, підставою для звернення позивача з даним позовом стало порушення відповідачем строків відшкодуванні матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Тобто спірні правовідносини не є договірними зобов`язаннями. Також, відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У даній справі, суд приходить до висновку, що спір який виник у зв`язку з виконанням зобов`язання щодо виплату страхового відшкодування відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Правовідносини, які виникають з приводу виконання зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування врегульовані саме спеціальним Законом, і отже, до них не можуть застосовуватися положення ст. 625 Цивільного кодексу України, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Вказана позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України 20 січня 2016 року. Також, як встановлено Верховним Судом України у Постанові 13 січня 2016 року при розгляді справи з аналогічними обставинами, «згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Спеціальним Законом встановлено порядок визначення суми страхового відшкодування та його виплати, про що спору між сторонами немає, і суд не вправі змінювати суму страхового відшкодування, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Відповідно до пункту 36.5. статті 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Суд погоджується з результатами розрахунку штрафних санкцій представника відповідача, який становить: Основна сума заборгованості за договором: 216 000,00 грн.; період - з 08.05.2022 до 25.05.2022. Розрахунок суми пені здійснюється за формулою: Пеня = С x 2УСД x Д : 100, де С - сума заборгованості за період, 2 УСД - подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення, Д - кількість днів прострочення. Що відповідно становить: 216 000,00 (Сума боргу) х (2 х 10,00 : 365) х 18 днів (прострочення) : 100 = 2 130,41 грн. Пеня - подвійна облікова ставка: 2 130,41 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відшкодування пені у розмірі 2 130, 41 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу судом зазначається наступне. Відповідно до положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 3 та частини 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 4 статті 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний підвищувати свій професійний рівень, а отже така послуга як «опрацювання законодавчої бази, що регулюють відносини між позивачем та відповідачем» не може відшкодовуватись як витрати на професійну правничу допомогу. Окрім того, копіювання та надсилання з додатками позовної заяви в суд та сторонам справи не відноситься до жодного виду правничої допомоги, передбаченої ст. 1, 19 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи, що позовну заяву подано через підсистему «Електронний суд», а копію позовної заяви із додатками відповідач отримав від суду. А тому такі витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу. Важливо зауважити щодо висновків Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. А отже, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підтверджені належними, достовірними доказами та є неспівнімними згідно з вимогами Закону.

Outcome: partial