Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, в якій просив суд встановити факт, що [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) без будь якої сторонньої допомоги та без участі матері самостійно виховує та утримує свою дитину - [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), залишивши дитину на його самостійному вихованні та утриманні. Позовна заява обґрунтована тим, що 11 вересня 2009 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у позивача та відповідача є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Наприкінці 2012 року [PERSON] поїхала проживати закордон до Франції. При цьому відповідач залишила дитину разом з батьком і до цього часу вихованням та утриманням не займалась. Батьківські обов?язки повністю виконував позивач, але при цьому відповідач забажала забрати дитину до себе і тому між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини з батьком. Дитина наразі проживає разом із батьком, який самостійно виховує та доглядає за своєю дитиною, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, власне житло, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. Встановлення факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні, визначення місця проживання дитини необхідно позивачу для захисту прав та інтересів дитини з урахуванням того факту, що з січня 2024 року відповідач заперечувала проти постійного проживання дитини разом із батьком, вважаючи, що дитина повинна проживати тільки з відповідачем, нехтуючи правами позивача як батька, інтересами та бажанням самої дитини. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, надав суду заяву з проханням справу розглянути без його участі. Відповідач надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, в якій зазначила, що вона не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 11 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського міського управління юстиції було видане свідоцтво про одруження та зроблено відповідний актовий запис № 631. Від шлюбу у позивача та відповідача є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначає позивач, наразі дитина проживає разом із батьком, який самостійно виховує та доглядає за своєю дитиною, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, власне житло, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. В матеріалах справи наявна копія заяви [PERSON] , посвідченої членом колегії нотаріусів у [PERSON] , в якій остання зазначила, що в даний час вона перебуває на території Франції і не має змоги забезпечити належний догляд доньці [PERSON] , яка навчається в Україні та проживає разом із своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Також за частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) без будь якої сторонньої допомоги та без участі матері самостійно виховує та утримує свою дитину - [PERSON] , [INFO] , а тому вимога про встановлення даного факту підлягає задоволенню в повному обсязі, так як відповідачем ця обставина була визнана. Також, з позовної заяви вбачається, що позивач просить проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), залишивши дитину на його самостійному вихованні та утриманні. У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до положень ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), залишивши дитину на його самостійному вихованні та утриманні, що відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідачка наразі не має змоги забезпечити належний догляд доньці, про що вона зазначила у своїй заяві. На підставі викладеного,

Outcome: approved