Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини будинковолодіння та скасування реєстрації права власності на частину будинковолодіння. Ухвалою суду від 26.10.2023 року вікрито провадження у справі та признечено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 03.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка, обгрунтовуючи позовні вимоги вказує, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кам`янець-Подільської міської ради від 14 жовтня 2003 року, вона була власником 19/100 частини будинковолодіння за номером [ADDRESS] . В цьому будинку вона проживала і безперервно проживає до цього часу одна. Право власності на дану частину будинковолодіння було зареєстроване за нею в Кам`янець-Подільському МБТІ 14 жовтня 2003 року за № 1865449. Це єдине її житло, яке вона мала за все своє життя. На час оформлення права власності на це житло їй виповнився 61 рік. Вона була (і є) людиною похилого віку, мала і має незадовільний стан здоров`я, дітей у неї не було. Рідними і близькими для неї людьми були: її рідна сестра [PERSON] , яка померла [INFO] , донька сестри [PERSON] , її племінниця, та син сестри [PERSON] , її племінник. Племінниця [PERSON] мала свою сім`ю (чоловіка, дитину), тому по господарству їй допомагав завжди [PERSON] , племінник. Він прибирав в будинку, купував ліки та продукти харчування, спілкувався з нею, цікавився її потребами і т.п. В одній із їх розмов вони домовились, що він буде її до старості доглядати, матеріально підтримувати, а вона переоформить на нього належну їй частину будинковолодіння. Це була неодноразова розмова, вони до укладення договору часто про це говорили, при цьому були присутні його матір - [PERSON] та його сестра [PERSON] . Вони підтримали їхню домовленість і сказали, що за потреби будуть допамагати [PERSON] в її утриманні та догляді. В жовтні 2003 року вона з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пішли до державного нотаріуса, якому повідомили про свої наміри і бажання. Племінник [PERSON] збирав усі необхідні документи, а вона лише прийшла до нотаріуса у відповідний день і час, щоб поставити свій підпис у документах. Державний нотаріус не роз`яснював їй про суть і зміст договору і про можливу помилку щодо правової природи договору. Весь час, після укладення договору, вона вважала, що між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за яким той зобов`язувався її утримувати та доглядати, а йому після її смерті до нього повноцінно перейде у власність 19/100 частин будинковолодіння. Після укладення договору в нотаріуса вона продовжувала проживати в цьому будинку, а [PERSON] приходив до неї і допомагав їй по господарству, купував продукти харчування, ліки, прибирав в будинку, робив поточні ремонти, відводив її до перукаря. Пізніше, йому почала допомагати в цьому його матір [PERSON] , її рідна сестра та [PERSON] , її племінниця, а останні 2-3 роки догляд та утримання за нею здійснювала лише [PERSON] . [PERSON] в цьому будинку ніколи не проживав, реєстрації місця проживання в цьому будинку в нього не було, житлово-комунальні послуги він не оплачував, особові рахунки у постачальників цих комунальних послуг він на себе не переоформляв. [INFO] її племінник [PERSON] помер. В останні роки він проживав з 1998 року один за адресою: [ADDRESS] племінника [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Саварчука В.М. для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті брата і від нотаріуса дізналась, що до складу спадщини входить і її частина будиковолодіння і що іншим спадкоємцем є донька [PERSON] [PERSON] , яка вступивши і оформивши спадкові права, може виселити її з її житла. Тоді ж, за запитом адвоката, їй стало відомо, що 21 жовтня 2003 року був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання, чого їй раніше не було відомо. Звідси, висновок, що її єдине житло, в якому вона проживає з 1977 року, може перейти у власність відповідачки [PERSON] , а вона стане «бездомною особою». Ця частина будинковолодіння є її єдиним житлом. Даним позовом вона захищає своє право на житло. Іншого житла в неї немає. Таким чином, оскільки на момент укладення оспорюваного договору вона була особою похилого віку, мала незадовільний стан здоров`я, а спірне домоволодіння є її єдиним житлом, вона потребувала (і потребує) матераільної, моральної допомоги і стороннього догляду, а тому, свідомо не могла позбавити себе єдиного житла і на момент укладення договору, вона помилялась щодо обставин, які мають значення, а саме, прав, обов`язків сторін та наслідків укладення цього договору та вона не розуміла суті цього договору, а тому, сприймала підписаний нею договір в нотаріуса, як договір довічного утримання. Підписання нею цього договору не є беззаперечним доказом дійсного розуміння нею значення і сприйняття нею умов цього договору, оскільки її волевиявлення не було (і не могло бути) направлене на безоплатне і безкорисне позбавлення себе свого єдиного житла. Вважає, що обставини, викладені в позові та докази, які вона додала, доводять, що на момент укладення оспорюваного договору дарування, вона помилялась стосовно правової природи укладеного нею правочину, а відповідно існують підстави, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, про що і просить суд. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із відзивом на позов, в якому просить у позові відмовити, оскільки він грунтується виключно на надуманих штучних підставах. По своїй суті оспорюваний позивачкою договір, є саме договором дарування, за змістом якого, позивачка [PERSON] безоплатно передала належну їй частину будиковолодіння у власність свого рідного племінника, [PERSON] , батька відповідачки [PERSON] . На переконання Відповідача, зміст оспорюваного договору є чітким та зрозумілим. Процедура нотаріального посвідчення договору передбачає, в тому числі, й роз`яснення нотаріусом сторонам дійсного змісту договору, а також, усіх правових наслідків укладення відповідного договору. Відповідач категорично заперечує наявність між сторонами, на момент укладення договору, будь-яких домовленостей про укладення договору довічного утримання. Батько Відповідача був рідним племінником Позивача і ближчих родичів у Позивача, на той час, не було, адже дітей у Позивача не було і вона є одинокою особою. Батько Відповідача усіляко підтримував Позивача і допомагав їй по господарству без жодних юридичних зобов`язань і без укладання договору довічного утримання, в силу нормальних та родинних відносин, які складаються між близькими людьми. Не заперечує, що Позивач фактично проживає у вказаному будинку і племінник не створював ніяких перешкод у її постійному проживанні, тому сам по собі факт укладення спірного договору об`єктивно не порушує жодних прав Позивача і за життя батька [PERSON] між стронами не виникало ніяких спорів. На переконання Відповідача в матеріалах справи немає жодних доказів для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, крім того, просить застосувати позовну давність, оскільки від дня укладення договору, 21 жовтня 2003 року, минув значний проміжок часу та просить відмовити у позові. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилась та звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує у повному обсязі і просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Свідок [PERSON] показала в суді, що приходиться племінницею [PERSON] та рідною сестрою померлому [PERSON] , який у 2003 році уклав із тіткою [PERSON] у нотаріуса договір, по якому частина будиковолодіння, яка належала тітці, мала перейти [PERSON] лише за умови, що він до кінця життя тітки буде за нею доглядати та допомагати, вести домашнє господарство, оскільки в нього не було своєї сім`ї. Брат все своє життя це і робив. Він її доглядав, допомагав по господарству, робив ремонти, де-коли вона допомагала брату, особливо, коли тітка хворіла, а останнім часом, перед його смертю, брат став зловживати спиртними напоями і їй приходилось доглядати за тіткою самій. [PERSON] ніколи не вселявся і не проживав у будинку тітки, вона сама сплачувала та сплачує комунальні послуги і це було і є її єдине житло, тому за їх домовленістю будинок повноцінно мав перейти до брата, лише після її смерті і за умови, що він їй буде у всьому надавати допомогу та доглядати, оскільки вона була бездітна, а їхня мати [PERSON] , рідна сестра тітки, також обіцяла тітці, що її син [PERSON] буде доглядати тітку до кінця її життя. Вона, її мати, брат та тітка ходили до нотаріуса, щоб оформити договір на таких умовах, як вони усі домовились, тобто договір довічного утримання. Про те, що тоді був укладений договір дарування будинковолодіння вона взнала лише тоді, коли помер брат і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі, і на будинковолодіння тітки, про що вона повідомила тітку. Тітка [PERSON] до останнього вважала, що був укладений договір довічного утримання, за яким брат [PERSON] повинен був доглядати та утримувати тітку, а взамін він мав отримати будинок у власність. Тітка [PERSON] хотіла укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Якщо б не потреба у догляді за тіткою то не виникало би бажання у тітки [PERSON] укласти договір довічного утримання, але в результаті вийшло, що тітка [PERSON] замість цього договору уклала договір дарування. Крім того, що спонукало тітку звернутись до суду те, що донька померлого брата, [PERSON] ( [PERSON] , зразу після смерті батька, заявила про те, щоб тітка звільняла будинок, оскільки вона буде тут жити зі своєю сім`єю. Після цього тітка попала у лікарню з серцевим нападом, оскільки у неї все життя хворе серце. Зараз за тіткою наглядає вона, оскільки та потребує щоденного нагляду та догляду. Заслухав представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, суд встановив насупне. [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кам`янець-Подільської міської ради від 14 жовтня 2003 року на підставі рішення від 11.06.1998 року за № 868 і зареєстрованого в Кам`янець-Подільському МБТІ 14 жовтня 2003 року за № 1865449, на праві спільної часткової власності належало 19/100 частин будинковолодіння за номером [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування будиковолодіння від 21 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала своєму племіннику [PERSON] належні їй, 19/100 частин будиковолодіння за номером [ADDRESS] . Вказане підтверджується Договором дарування від 21.10.2003 року, зреєстрованого в реєстрі за № 1-1896, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.10.2003 року, Серії САА № 459663, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праввласності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.09.2023 року за № 348091210. 21 грудня 2022 року племінник позивачки, [PERSON] , [INFO] , помер у селі Мукша Китайгородська Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] , Серії [NUMBER] від 22.12.2022 року. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 28.08.2023 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] , одна. Відповідно до Розрахункових книжок (абонентських книжок) на газ та електроенергію особовий рахунок з [PERSON] на [PERSON] , не переоформлявся. Згідно з виписки з медичної документації, форми № 027/о , № 2/696/23 від 07.03.2023 року хвора [PERSON] перебувала на стаціонарі в кардіологічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Кам`янець-Подільська міська лікарня» з 28.02.2023 року по 07.03.2023 року, у якої основний діагноз: 150.0 Застійна серцева недостатність. Супутні захворювання: 148.0 Фібриляція та тріпотіння передсердь, пароксизмальна форма. 125.1 Атеросклеротична хвороба серця. Ускладнення:194.8. Інші ураження плеври. Двобічний гідроторакс. Допитана в суді свідок [PERSON] (племінниця позивачки та рідна сестра померлого [PERSON] ) підтвердила, що позивачка та померлий [PERSON] мали намір укласти в 2003 році договір довічного утримання, за яким племінник мав доглядати та обходити свою тітку. За домовленістю племінника, його мами, його сестри та тітки, будинок повноцінно мав перейти до племінника, лише після смерті тітки та за умови, що він їй буде у всьому надавати допомогу та доглядати, оскільки тітка була бездітна, а їхня мати Онисія, рідна сестра тітки, також обіцяла тітці, що її син [PERSON] буде доглядати її до кінця життя. Племінник, племінниця, їх мати та їх тітка ходили до нотаріуса, щоб оформити договір на таких умовах, як вони усі домовились, тобто договір довічного утримання. Представник відповідачки - адвокат Костюкович Д.К. не заперечував в суді, що [PERSON] здійснював догляд за своєю тіткою [PERSON] , в спірний житловий будинок не вселявся, в ньому ніколи не проживав, що [PERSON] не переоформляв на себе особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг і що за ці послуги [PERSON] ніколи не оплачував; представник відповідачки пояснив, що позивачка [PERSON] «просто» подарувала [PERSON] спірне житло, хоча, вказав, що у [PERSON] було своє власне житло (квартира в гуртожитку та частки в іншій квартирі), тобто житлом він був забезпечений, і реального наміру на вселення (володіння та користування) до спірного житла він не мав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , під час укладення договору дарування частини житлового будинку, який є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього будинку у власність свого племінника [PERSON] лише за умови її довічного утримання, тобто інша сторона договору [PERSON] мав здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття позивачкою [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення. Спірним договором дарування не передбачено, що позивачка [PERSON] мала право проживати в спірному будинку, а тому продовження проживати в спірному будинку після укладення спірного договору додатково свідчить про її фактичне сприйняття умов договору, саме в тому вигляді, що [PERSON] зобов`язується її утримувати та доглядати до її смерті, а він взамін, отримає після її смерті спірне житло. Позивачка [PERSON] на момент укладення спірного договору була особою похилого віку (61 рік), спірне житло було єдиним її житлом, іншого житла на дату вчинення правочину і до сьогодні вона не має; після укладення спірного договору і до сьогодні позивачка [PERSON] проживає в цьому будинку, а отже, фактичного передавання цього житла обдаровуваному [PERSON] не відбулося. [PERSON] здійснював догляд та утримання позивачки [PERSON] після укладення спірного договору. Наведене у сукупності підтверджує факт того, що позивачка [PERSON] не мала наміру безкорисно передавати [PERSON] спірне житло, яке було (і є) її єдиним житлом, а її волевиявлення було спрямоване на укладення з [PERSON] саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Спірний договір дарування укладений внаслідок помилки та нерозуміння позивачкою [PERSON] природи правочину, адже, якби вона вважала на момент укладення спірного договору, що укладає договір дарування, а не договір довічного утримання, то договір дарування не тільки не надав їй можливість отримувати довічне утримання, а ще й призводив до того, що вона фактично втрачає своє єдине житло без будь-якої оплати (безкорисно). Після укладення спірного договору позивачка продовжила проживати у спірному житлі та утримувати його, як своє майно. Позивачка збиралася відчужувати та передавати це спірне житло у власність [PERSON] лише за умови її довічного утримання. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Статтею 717 ЦК України\~визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що\~\~встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і\~\~має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на\~\~всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлено, що [PERSON] , 1942 року народження, є\~\~особою похилого віку та була такою, на момент укладення договору (61 рік), часто хворіла та хворіє на серцеві захворювання, одинока та бездітна, в силу чого потребувала сторонньої допомоги та на момент укладення договору ці обставини існували, спірне житло було єдиним її житлом, іншого житла на дату вчинення правочину і до сьогодні вона не має; після укладення спірного договору і до сьогодні позивачка [PERSON] проживає в цьому будинку, а отже, фактичного передавання цього житла обдаровуваному [PERSON] не відбулося. Погодилася на передачу будинку у власність померлого племінника, батька відповідача, лише за умови піклування про неї та забезпечення її допомогою. [PERSON] здійснював догляд та утримання позивачки [PERSON] після укладення спірного договору. Відповідачка та її представник такі обставини належними й допустимими доказами не спростували. Наведене у сукупності підтверджує той факт, що позивачка [PERSON] помилялась щодо обставин, які мають значення, а саме, прав, обов`язків сторін та наслідків укладення цього договору, вона не мала наміру безкорисно передавати [PERSON] спірне житло, яке було (і є) її єдиним житлом та не розуміла суті цього договору, а тому, сприймала підписаний нею договір в нотаріуса, як договір довічного утримання, а не договір дарування. Крім того, виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тому, з огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позивачка, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, а тому, вона свідомо не могла позбавити себе єдиного житла, а підписання нею цього договору не є беззаперечним доказом дійсного розуміння нею значення і сприйняття нею умов цього договору, оскільки її волевиявлення не було (і не могло бути) направлене на безоплатне і безкорисне позбавлення себе свого єдиного житла. Крім того, встановлено судом і не заперечувалось представником відповідача те, що позивачка, при передачі племіннику свого єдиного житла, мала на меті не дарувати йому безоплатно своє майно, а передала за умови піклування про неї та забезпечення її допомогою до кінця її життя, і як наслідок, оспорюваний договір не є договором дарування, з часу його укладення і позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним договору дарування підлягає задоволенню. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у Постанові від 17.11.2023 року по справі № 448/1278/21, провадження № 61-2653св23. Не підлягає задоволенню позовна вимога позивача, шодо скасування реєстрації права власності на частину будинковолодіння, оскільки вказаний спосіб не ефективним способом захисту. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Також, не підлягає задоволенню клопотання відповідача, щодо застосування строків позовної давності, оскільки договір дарування був укладений ще в 2003 році. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з\~\~вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в\~\~судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є\~\~підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено правовий висновок про те, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261\~ЦК свідчить,\~що потрібно\~розрізняти початок\~перебігу позовної\~давності залежно\~від виду\~позовних вимог.\~Вимога про\~визнання правочину\~недійсним відрізняється\~від вимоги\~про виконання\~зобов`язанняне лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261\~ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. За змістом позову, позивачка [PERSON] довідалась про порушення свого права від своєї племінниці [PERSON] лише після смерті племінника [PERSON] , оскільки її представник [PERSON] , отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 вересня 2023 року, повідомила позивачку про те, що укладений тою договір в 2003 році, був договором дарування, тому вважала, що її права порушені. Раніше про порушення своїх прав позивач [PERSON] довідатися не могла, оскільки примірника оспорюваного договору в неї не було, а покійний племінник разом з племінницею [PERSON] належним чином виконували їхні домовленості щодо її догляду та утримання. Жодних припущень (уявлень), що в 2003 році, був укладений інший договір, аніж договір довічного утримання, у позивачки не було, що підтвердила у суді свідок [PERSON] , відповідач та її представник такі обставини належними та допустимими доказами не спростували, а навпаки представник відповідача не заперечував, щодо догляду і допомоги [PERSON] зі сторони [PERSON] . Таким чином, строк позовної давності позивачкою не пропущений. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. При вирішенні даного спору суд застосовує висновки Верховного Суду, що регулюють подібні правовідносини, а саме постанови Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі №766/17309/20, від 17 листопада 2023 року по справі №448/1278/21, від 24 серпня 2023 року у справі № 947/32485/20, від 11 серпня 2023 року у справі № 759/10832/20, від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 947/21472/20. Відповідно до ст. 141 ЦК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного, а також ст.ст. 203, 215, ч.1 ст.229, 256,261,267, 717 ЦК України,

Outcome: partial