Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача та з врахуванням заяви від 22.02.2024 року про зменшення позовних вимог, просить визнати недійсним договір дарування частини квартири [ADDRESS] , укладений 27.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б.; зобов`язати [PERSON] компенсувати [PERSON] частку майна у вартості 50% отриманих коштів від продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1970 року він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, за час якого у 2008 році вони спільно приватизували квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 27.01.2015 року він подарував свою частку цієї квартири відповідачу, про що було підписано оспорюваний договір дарування. Вважає такий договір недійсним, оскільки відповідач ввела його в оману щодо істотних умов договору і в дійсності, він вважав, що підписує документи для отримання закордонного паспорта донькою відповідача від першого шлюбу, а через вади зору не зміг прочитати текст договору. При цьому, нотаріус не роз`яснила йому його права та не повідомила про наслідки укладеного договору, а спірна квартира є його єдиним місцем проживання. Також покликається на те, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки та під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, через що просить визнати такий договір недійсним. Крім того, відповідач на даний час відчужила спірну квартиру на користь третьої особи і тому, одночасно просить зобов`язати відповідача компенсувати йому частку майна у вартості 50% отриманих коштів від продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Відповідач не погодилась та подала відзив на позовну заяву. Зазначає про недоведеність позовних вимог в частині введення позивача в оману чи то укладення ним договору під впливом помилки або під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Попри наявність у позивача вад зору, такі не є критичними і останній самостійно прочитав та підписав оспорюваний договір, повністю розуміючи значення своїх дій, а безпосередньо перед цим вони підписали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, згідно якого кожен із них мав по частки спірної квартири. Крім того, спірна квартира не є єдиним житлом позивача і в порядку спадкування ним отримано житловий будинок по [ADDRESS] , куди він власне і переїхав проживати, забравши з квартири свої речі та побутову техніку. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та додатково зазначає, що будинок по [ADDRESS] непридатний для проживання. У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач додатково наголошує на відсутності будь-яких доказів, що будинок по [ADDRESS] непридатний для проживання. Також, пояснення щодо позову подала третя особа на стороні відповідача, зміст яких аналогічний мотивам відзиву про недоведеність позовних вимог, зокрема, щодо укладення договору під впливом обману, помилки чи під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, а також про відсутність належних доказів щодо наявності у позивача вад зору, які б перешкоджали йому самостійно ознайомитись з умовами договору. Просить у задоволенні позову відмовити. Окремо відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки з позовом до суду позивач звернувся по спливу дев`яти років. Письмової відповіді на таку заяву позивач не подав, проте у позовній заяві та відповіді на відзив зазначає, що про порушення своїх прав дізнався в жовтні 2023 року. Позовна заява поступила до суду 19.12.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.12.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Ухвалою суду від 19.02.2024 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Крім того, за відповідним клопотанням відповідача, суд допитав в якості свідка приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., яка посвідчувала осопрюваний договір дарування, попередньо відібравши у сторін письмову згоду (а.с.175, 176) на розкриття нотаріусом нотаріальної таємниці, як цього вимагають приписи статті 8 Закону України «Про нотаріат». Також, в якості свідка суд допитав відповідача, яка теж надала відповідну згоду. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.03.2024 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та його представник в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, наголошуючи при цьому, що позивач через вади зору не зміг прочитати умови договору, а нотаріус його не оголошувала та не роз`яснювала наслідки. При цьому, позивач підтвердив, що договір підписано саме ним. Просять позов задовольнити. Відповідач (допитана за її згодою в якості свідка) та її представник в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх аргументів про укладення договору під впливом обману, помилки чи під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Попередньо, представник третьої особи - адвокат Сибаль О.Б. подав суду клопотання про розгляд справи у відсутності третьої особи. Просить врахувати письмові пояснення третьої особи та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі та на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Л18473 від 07.11.2008 року, їм на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . 27 січня 2015 року сторони уклали договір про поділ нерухомого майна, згідно з яким право спільної сумісної власності на квартиру трансформувалась у спільну часткову. Позивач і відповідач стали власниками по частці спірної квартири. Вказаних документів до матеріалів справи не долучено, проте на них є посилання в оспорюваному договорі та й зрештою, цих обставин сторони не оспорюють. Відповідно до договору дарування частини квартири від 27.01.2015 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.41-42), позивач подарував відповідачу свою частку квартири [ADDRESS] . Станом на цей час, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2023 року (а.с.103-106), відповідач відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] . Вважаючи, що договір дарування від 27.01.2015 року укладено під впливом обману, помилки та під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, позивач з метою визнання його недійсним, звернувся до суду з цим позовом. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 336/6427/20 (постанова від 25.04.2024 року) тлумачення вказаної норми дає підстави для висновку, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчиняє правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування, самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06.10.2021 року у справі № 447/2297/19, від 03.05.2022 року у справі № 715/2513/19, від 26.10.2022 року у справі № 947/32485/20, від 15.03.2023 року у справі № 288/1366/21. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 489/3570/16-ц, аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 161/14919/22 (постанова від 22.04.2024 року), для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Отже, тягар доказування обставин, що правочин укладено під впливом обману або помилки чи під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах покладається на позивача. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved