Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 292 500,00 грн в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він більше чотирьох років незаконно та безпідставно перебував у міжнародному розшуку, що встановлено судовим рішенням в адміністративній справі. Позивач протягом вказаного часу зазнав переслідування з боку правоохоронних органів внаслідок чого відчував душевні переживання та страждання, що вплинули на його стан здоров`я вцілому, призвели до глобальної зміни життєвого укладу та суттєвого погіршення якості його життя. Для підтвердження позовних вимог Позивач вказує наступні обставини, а саме, 09.12.2014 складено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 361; ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 27, ч. 4 с. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 1 ст. 396: ч. 2 ст. 383 КК України (кримінальне провадження № 42014110000000225 (об`єднане)), а 10.12.2014 слідчим Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України позивача оголошено в розшук, здійснення якого доручено оперативним співробітникам УБОЗ ГУ МВС України в Київській області. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.12. 2014 надано дозвіл на затримання Позивача з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа № 757/37209/14-к). 02.02.2015 Головною військовою прокуратурою ГПУ спільно з Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва МВС України (на сьогодні - Національної поліції України) внесено до обліків Генерального секретаріату Інтерполу клопотання про публікацію циркулярного розшукового повідомлення щодо міжнародного розшуку позивача з метою його арешту та екстрадиції до України.На момент внесення вказаного повідомлення щодо міжнародного розшуку запобіжний захід стосовно позивача не обирався. Судове рішення щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього ухвалене Апеляційним судом м. Києва лише 20.04.2015.Позивач оскаржив дії Головної військової прокуратури ГПУ та Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НПУ щодо оголошення його в міжнародний розшук до Комісії по контролю файлів Інтерполу. Рішенням секції запитів Комісії Interpol (30.09.2019-04.10.2019) № CCF/110/R536/19 вирішено, що дані заявника не відповідають правилам Interpol і підлягають видаленню. У рішенні Комісії вказано, що на момент видачі Орієнтування воно не грунтувалося на дійсному ордері на арешт, оскільки відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2014 надано дозвіл лише на приведення Заявника (Бабенка) до суду для розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу, а не було обрано запобіжний захід. Листом Секретаріату Комісії з контролю матеріалів Інтерполу від 15.11.2019 № CCF/111/R536.19 представника Позивача повідомлено, що станом на дату написання листа, Позивача не оголошено Інтерполом у розшук і до нього не було випущено циркуляра, а Генеральний секретаріат Інтерполу 05.11.2019 видалив запитувані українськими правоохоронними органами дані Позивача з матеріалів міжнародної організації кримінальної поліції.З огляду на викладене, Позивач вважає, що при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 20.04.2015 суд апеляційної інстанції мав помилкове уявлення про правомірність його знаходження у міжнародному розшуку. 04.12.2019 Департамент міжнародного поліцейського співробітництва НПУ повідомив представника Позивача, що за обліками вихідної кореспонденції Департаменту було направлено повідомлення до ГПУ та ГУ НПУ у Київській області про видалення з обліків Генерального секретаріату Інтерполу відомостей стосовно Позивача. 07.08.2020 Позивача оголошено у міжнародний розшук, здійснення якого доручено оперативним підрозділам УКР ГУ НПУ у Київській області. 04.09.2020 Позивача знято з розшуку постановою слідчого яку направлено до управління карного розшуку ГУ НПУ у Київській області, а 09.19.2020 закрито оперативно-розшукову діяльність щодо нього.Обставини щодо незаконності міжнародного розшуку позивача було встановлено Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 (справа № 640/25817/19) відповідно до якої визнано протиправною бездіяльність посадових осіб НПУ в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва у неповідомленні повної та об`єктивної інформації до Секретаріату Інтерполу щодо відсутності рішень стосовно Позивача , що могли б дозволити його екстрадицію згідно з національним законодавством, а саме рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане судове рішення судом касаційної інстанції не переглядалося, а отже набуло законної сили. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2023 відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. 13.02.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва залучено у якості співвідповідача державу Україна, в особі Міністерства внутрішніх справ України. 10.04.2024 представником позивача подано заяву про уточнення кола сторін, за якою визначено відповідачем Державу Україну в особах: Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України. 25.12.2023 через систему «Електронний суд» від представника Відповідача 1 надійшов відзив в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Також Відповідач 1 заявив клопотання щодо виключення його з числа відповідачів, спираючись на те, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а ДКСУ згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган, оскільки вони зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави. Крім того, відповідач 1 вважає необгрунтованим розміри моральної шкоди, а також вважає, що у разі задоволенні позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу необхідно покласти на державний орган, з неправомірних дій якого виник даний спір, а не за рахунок Державного бюджету України. 17.01.2024р.через канцелярію суду отримано відзив від Відповідача 2, котрий позов не визнає повністю, вважає себе неналежним відповідачем, а позов таким, що не підлягає задоволенню спираючись на те, що у спірних правовідносинах належним відповідачем є держава Україна, в особі органу діями якого, на думку позивача, завдано шкоду. Відповідач 2 вважає, що є неналежним відповідачем з огляду на те, що клопотання про публікацію циркулярного повідомлення про міжнародний розшук Позивача в рамках розслідування кримінального провадження у лютому 2015 року здійснено Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Міністерства внутрішніх справ України, а не Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, оскільки НПУ була утворена лише у вересні 2015 року. Також до 2017 року Міністерство внутрішніх справ виступало як Національне центральне бюро Інтерполу, тобто публікація циркулярного повідомлення здійснювалася структурними підрозділами апарату МВС України, а саме робочим апаратом Укрбюро Інтерполу МВС за доручення ГВП ГПУ. Департамент міжнародного поліцейського співробітництва МВС України немає жодного відношення до проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях стосовно Позивача, відповідно не порушувала його прав та інтересів у спірних правовідносинах.На думку відповідача недоведеним є факт заподіяної моральної шкоди, через відсутність причинного зв`язку між спричиненою шкодою і протиправними діями заподіювача. 5.04.24р. через канцелярію суду отримано відзив від Відповідача МВС України , позов не визнає повністю, вважає себе неналежним відповідачем, а позов таким, що не підлягає задоволенню спираючись на те, що матеріали позову не містять жодного доказу порушення прав або інтересів позивача співробітниками Міністерства внутрішніх справ України, у тому числі і в частині заподіяння йому моральної шкоди та встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та завданою шкодою. . Представник відповідача ДКС відзив не надав, в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити в позові. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що 24.11.2014 Позивач виїхав на лікування за кордон до Іспанії. У грудні 2014 року стосовно Позивача зареєстровано кримінальні провадження. 09.12.2014 складено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 361; ч. 3 ст. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 3 ст. 27, ч. 4 с. 27 і ч. 1 ст. 366; ч. 1 ст. 396: ч. 2 ст. 383 КК України (кримінальне провадження № 42014110000000225 (об`єднане)), а 10.12.2014 слідчим Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України позивача оголошено в розшук, здійснення якого доручено оперативним співробітникам УБОЗ ГУ МВС України в Київській області. 02.02.2015 Головною військовою прокуратурою ГПУ спільно з Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва МВС України його оголошено у міжнародний розшук з метою арешту та екстрадиції до України. На момент внесення циркулярного розшукового повідомлення щодо міжнародного розшуку запобіжний захід стосовно позивача не обирався. 20.04.2015 Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно Позивача. Дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НПУ щодо оголошення Позивача в міжнародний розшук були оскаржені до Комісії по контролю файлів Інтерполу. Рішенням секції запитів Комісії Interpol (30.09.2019-04.10.2019) № CCF/110/R536/19 вирішено, що дані заявника не відповідають правилам Interpol і підлягають видаленню. Встановлено, що на момент видачі Орієнтування воно не грунтувалося на дійсному ордері на арешт, оскільки судове рішення від 12.12.2014 надано дозвіл лише на приведення Позивача (Бабенка) до суду для розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу, а не обрання запобіжного заходу. Листом Секретаріату Комісії з контролю матеріалів Інтерполу від 15.11.2019 № CCF/111/R536.19 представника позивача повідомлено, що станом на дату написання листа Позивача не оголошено Інтерполом у розшук і до нього не було випущено циркуляра, а Генеральний секретаріат Інтерполу 05.11.2019 видалив запитувані українськими правоохоронними органами дані Позивача з матеріалів міжнародної організації кримінальної поліції. 04.09.2020 Позивача знято з розшуку постановою слідчого яку направлено до управління карного розшуку ГУ НПУ у Київській області, а 09.19.2020 закрито оперативно-розшукову діяльність щодо Позивача. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 (справа №640/25817/19) визнано протиправною бездіяльність посадових осіб НПУ в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва у неповідомленні повної та об`єктивної інформації до Секретаріату Інтерполу щодо відсутності рішень стосовно Позивача, що могли б дозволити його екстрадицію згідно з національним законодавством, а саме рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. За змістом пункту 1 пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди, і такі випадки у наведеній статті закону перелічені через кому. Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:- незаконне засудження;- незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;- незаконне взяття і тримання під вартою;- незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;- незаконне накладення арешту на майно;- незаконне відсторонення від роботи (посади)- інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. Усі наведені вище випадки є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди. Отже, за кожну з незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Відтак не ґрунтуються на вимогах закону доводи відповідачів про те, що позивачем не доведено незаконності дій з боку НПУ, МВС, причинного зв`язку між завданою моральною шкодою і діями слідчих, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди. Щодо належного відповідача у справі, суд враховує висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого привели до негативних наслідків, та органи Державної казначейської служби України. Клопотання про публікацію циркулярного розшукового повідомлення щодо міжнародного розшуку позивача з метою його арешту та екстрадиції до України у лютому 2015 року вносилося Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва МВС України. Вказаний департамент на сьогодні входить до структури Національної поліції України, оскільки у жовтні 2015 року відбулося реформування органів внутрішніх справ і утворено як окремі центральні органи виконавчої влади - МВС України і Національна поліція України, які не підпорядковані один одному. Неправомірність дій органів досудового розслідування є доведеною та відображеною у судовому рішенні Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі № 640/25817/19, відповідно до якого суд прийшов до висновку, що дії з внесення до обліків Генерального Секретаріату Інтерполу відповідного клопотання на підставі ухвали від 12.12.2014 були вчинені не в межах та не у спосіб, що передбачені законодавством за відсутності достатніх підстав для опублікування повідомлення про міжнародний розшук позивача. Разом з тим, відсутність правонаступництва між органами влади не є підставою відмови у відшкодуванні шкоди, оскільки вона відшкодовується за рахунок Державного бюджету України. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 (справа 357/14357/17 та від 08.12.2022 (справа № 370/2383/20). Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через дії органу досудового розслідування. Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги представлені позивачем численні докази з цього приводу, що містяться в матеріалах справи, які були дослідженні під час судового розгляду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, тяжкості вимушених змін у стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану а також вимоги розумності та справедливості й дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 100 000, 00 грн. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З урахуванням наведеного ДКСУ як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Щодо позовних вимог про стягнення 292 500 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу , то суд виходить з слідуючого. Позивач просить стягнути кошти за виконання договору про надання правової допомоги в межах доручення щодо оскарження оголошення позивача в міжнародний розшук. Судом встановлено , що правова допомога надавалась позивачу при розгляді справи в порядку КАСУ , де передбачено стягнення витрат на правову допомогу , тому при розгляді даної справи позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial