Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

02 квітня 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 05 березня 2024 року між відповідачами, з однієї сторони, та позивачем, з іншої сторони, було укладено договір, за умовами якого сторони зобов`язалась на майбутнє до 05 березня 2024 року укласти основний договір купівлі-продажу належної відповідачам квартири [ADDRESS] . На виконання умов договору та підтвердження намірі укласти основний договір в майбутньому позивач сплатила відповідачам в якості авансу 1000 доларів США, що на той час за курсом НБУ становило еквівалент 37567 гривень. Однак основний договір так і не було укладено, а 06 березня 2024 року відповідачі продали зазначену квартиру іншій особі. При цьому аванс відповідачі відмовились повертати позивача в тому числі і на її письмові вимоги. За таких обставин, посилаючись на нікчемність договору від 05 березня 2024 року, оскільки він не був нотаріально посвідчений, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідачів 1000 доларів США, що еквівалентно 37567 гривням, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2024 року позовну заяву вирішено передати для розгляду по суті за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 20 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, послалась на те, що передавала кожному із відповідачів кошти в розмірі 500 доларів США саме в якості авансу. Відповідачі в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, пославшись на те, що кошти від позивача дійсно отримали, однак в якості завдатку, а не авансу, основний договір укладено не було саме з вини позивача, а тому правові підстави для повернення коштів позивачу відсутні. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2024 року позивачем, як покупцем/сторона 2, та відповідачами, як продавцями/сторона1, було підписано у простій письмовій формі договір, за умовами якого позивач зобов`язалась сплатити відповідачам в якості авансу суму в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 37567 гривням за курсом НБУ в рахунок ціни майбутньої купівлі належного відповідачам нерухомого майна квартири [ADDRESS] (п.п.1.1, 1.2, 2.1, 2.2 договору). Сторони узгодили, що укладення основного договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна мало відбутись до 05 березня 2024 року за ціною в 46500 доларів США, що еквівалентно 1747000 гривень. При цьому відповідно до п.4.1 того ж договору сторони узгодили, що у випадку невиконання умов цього договору стороною 2 сума, вказана у п.2.2 стороні 2 не повертається і залишається в розпорядженні сторони 1. Викладені обставини підтверджуються копією договору, а також копіями свідоцтв про право власності на спадщину за законом, копіями витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі, копіями витягів з Державного реєстру речових прав, згідно яких квартира [ADDRESS] на момент укладення означеного договору належала відповідачам на праві спільної часткової власності в рівних частках (по кожному). В ході розгляду справи судом також встановлено, що позивачем на виконання вищевказаного договору від 05 березня 2024 року було передано відповідачам грошові кошти в розмірі 1000 доларів США кожному з відповідачів по 500 доларів США, що не заперечувалось відповідачами, а отже є встановленим судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПАК України. Однак, основний договір купівлі-продажу належної відповідачам квартири такі не було укладено через відсутність у позивача коштів для сплати решти ціни нерухомого майна, і тому 06 березня 2024 року вищевказана квартира була відчужена відповідачами іншому покупцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. за реєстровим №671. Викладені обставини визнані сторонами, а також підтверджуються копією зазначеного договору купівлі-продажу квартири, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 07 березня 2024 року позивачем направлено на адреси відповідачів листи-вимоги про повернення сплачених 1000 доларів за договором від 05 березня 2024 року, які залишись без відповіді, що підтверджується копіями листів-вимог, копіями поштових документів. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом норм ст.ст.655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Положеннями ст.640 ч.3 ЦПК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За змістом ст.202 ЦК України договір є різновидом правочину. Нормою ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Положеннями ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Нормою ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.693 ч.2 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Положеннями ст.570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.177, 179, 190, 192, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно гроші), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)\~відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)\~заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19, від 22 грудня 2021 року по справі №465/5790/17. У випадку, якщо основного договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися шляхом укладення попереднього договору укласти такий основний договір у майбутньому, то передана покупцем продавцю грошова сума, як частина вартості нерухомого майна, яке мало б бути предметом купівлі-продажу за основним договором, є саме авансом, а не завдатком. Сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору. Схожий за змістом і значенням правовий висновок викладено у постанові Великої Падати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі №296/10217/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі №711/5065/15-ц, від 22 лютого 2022 року по справі №750/2209/21. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року по справі №640/17086/18. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин (ч.2 ст.215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (ч.1 ст.220 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності. Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2023 року по справі №359/12165/14-ц, від 13 березня 2023 року по справі №398/1796/20, від 29 січня 2024 року по справі №755/15646/21. В свою чергу, з аналізу змісту норм ст.ст.215, 220, 635, 640, 657 ЦК України слідує, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Нікчемний в цілому договір розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину і з власної ініціативи. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що договір від 05 березня 2024 року підписувався сторонами як попередній договір, метою якого було фіксування сторонами наміру в майбутньому укласти основний договір договір купівлі-продажу належної відповідачам квартири. Відтак, оскільки основний договір за законом (ст.657 ЦК України) підлягав нотаріальному посвідченню, то і попередній договір відповідно до норм цивільного законодавства (ст.635 ЦК України) так само мав би бути нотаріально посвідчений. Оскільки ж фактично підписаний сторонами як попередній договір від 05 березня 2024 року було вчинено у простій письмовій формі, то такий попередній договір є нікчемним правочином (ст.220 ЦК України) і не породжує для сторін жодних правових наслідків, окрім обов`язку/зобов`язання сторін повернути одна одній в натурі все, що кожна сторона одержала на виконання такого нікчемного правочину. В свою чергу, за нікчемним договором від 05 березня 2024 року кожен із відповідачів отримав від позивача в якості частини оплати вартості квартири за майбутнім основним договором, який так і не було укладено, по 500 доларів США, що зумовлює виникнення у відповідачів обов`язку повернути такі кошти позивачу в повному обсязі на підставі ст.ст.216, 1212 ЦК України. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, які підлягають задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення позовних полягає у стягненні з кожного з відповідачів на користь позивача по 500 доларів США без визначення еквівалента цієї суми у національній валюті Україні гривні, оскільки за змістом тих же норм ст.ст.216, 1212 ЦК України реституція за нікчемним правочином полягає у обов`язку повернення саме в натурі позивачу тих же самих речей або подібних, які фактично були отримані відповідачами від позивача. А законодавство та стала судова практика не забороняють виконання зобов`язання в іноземній валюті, якщо предметом грошового зобов`язання виступала саме іноземна валюта, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 09 листопада 2021 року по справі №320/5115/17). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат,

Outcome: partial