Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Розніченко Олена Анатоліївна про визнання заповіту від 11.05.2018 недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , Внаслідок його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Розніченко О.А. із заявою про оформлення спадщини, після чого останній повідомив позивача про наявність заповіту від 11.05.2018 на користь сестри спадкодавця [PERSON] . Позивач вважає, що заповіт [PERSON] на користь [PERSON] є недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, батько не бажав укладати заповіт на користь відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11.02.2020 справу передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва за правилами територіальної підсудності (т. 1, а.с. 32-33). Ухвалою суду від 07.04.2020 відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, підготовче судове засідання призначено на 21.01.2021 (т. 1, а.с. 43). Також, ухвалою суду від 07.04.2020 заяву позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 44). 19.03.2021 від представника позивача надійшло клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розніченко Олени Анатоліївни копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (спадкова справа в спадковому реєстрі № 64796716) (т. 1, а.с. 61-62). 22.03.2021 від позивача надійшла нова редакція позовної заяви, відповідно до якої звертається з позовом до [PERSON] , Малиновського районного у місті Одесі відділу державної реєстрацій актів цивільного стану Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеси), треті особи Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси), приватний нотаріус Розніченко Олена Анатоліївна про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на час його народження його мати не перебувала у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до ст. 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України відомості про батька записані за її вказівкою, а саме [PERSON] . В дійсності людини на ім`я - [PERSON] не існувало. Його батьком був [PERSON] , з яким він почав спілкуватися з вересня 2015 року. [PERSON] в спілкуванні визнав мене своїм сином, зазначив, що моє зачаття та народження відбулося під час існування фактичних шлюбних відносин між моєю матір`ю та ним. Між ними виникли теплі та дружні стосунки, в них були спільні плани на майбутнє та позивач багато разів звертався до нього за порадою. А тому просить встановити факт родинних відносин та визнати заповіт [PERSON] від 11.05.2018 на користь відповідача недійсним (т. 1, а.с. 67-73). 25.03.2021 від представника позивача [PERSON] надійшла заява про виклик свідків (т. 1, а.с. 94-95). Ухвалою суду від 26.03.2021 у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розніченко Олени Анатоліївни витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (спадкова справа в спадковому реєстрі № 64796716) (т. 1, а.с. 101). 29.03.2021 від представника відповідача 1 [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого померлий [PERSON] жодного разу не зазначав про те, що позивач є його сином чи має будь-які інші родинні відносини з ним. [PERSON] - хресний батько позивача, якого позивач просить допитати як свідка є абсолютно невідомий відповідачу, окрім того незрозуміло, як саме стороння особа може встановити батьківство. Інших, будь яких належних доказів факту наявності батьківства сторона позивача не наводить. Зазначають, що померлий ніколи не обіцяв залишити квартиру будь-яким третім особам, крім відповідача. Підставами визнання недійсним заповіту є: складення особою, яка не мала на це права, тобто недієздатною особою; складання заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, при встановленні волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Жодна із цих обставин не наведені в позовній заяві, та не підтверджені належними доказами (т.1, а.с. 107-108). 13.06.2023 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Резніченко О.А. надійшла копія спадкової справи № 2/2019 (т. 2, а.с. 33-97). 13.06.2023 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Резніченко О.А. надійшли пояснення по справі, відповідно до яких на момент видачі свідоцтва про право на спадщину, заповіт не оскаржувався, будь-яких заборон або арешту цього майна були відсутні. Крім того, заповіт який позивач просить визнати не дійсним нею не посвідчувався, тому просить розглядати справу без її участі (т. 2, а.с. 98-99). Ухвалою суду від 15.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 23.08.2023 (т. 2, а.с. 102). 15.06.2023 від представника позивача [PERSON] надійшла заява про приєднання доказів, а саме: заява про визнання батьківства (т. 2, а.с. 105-106). Ухвалою суду від 18.12.2023 клопотання позивача [PERSON] про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] задоволено. (т. 2, а.с. 126). Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, просить відмовити у задоволенні позову. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві 11.10.2019, серія [NUMBER] (т. 1, а.с. 141). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 25.09.2019 № 11208682, [PERSON] з 17.12.1991 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 122). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Резніченко О.А. заведена спадкова справа №2/2019 щодо майна померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 119-188). 25.09.2019 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Резніченко О.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т. 1, а.с. 119). 29.10.2019 відповідач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Резніченко О.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті її рідного брата [PERSON] (т. 1, а.с. 135). За життя 11.05.2018 [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селезньовою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 176, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що матиме право за законом [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 144). 24.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Резніченко О.А. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] , що належав на праві власності спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва від 03.02.1995 за № 239 (т. 1, а.с. 184) Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Таким чином, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд України в листі від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначає, що заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: - спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки; - особи, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника і яким органи пенсійного фонду відмовили в її призначенні через відсутність доказів, що підтверджують родинні відносини; - інші особи, якщо встановлення такого факту тягне виникнення юридичних наслідків для цих осіб. Заінтересованими особами у справах про встановлення факту родинних відносин залежно від мети встановлення цього факту можуть бути й інші особи, які мають право на спадщину (брати, сестри, онуки, особи, на користь яких складено заповіт, усиновлені, територіальна громада за відсутності інших спадкоємців за законом і заповітом). При цьому, до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Родинні відносини (споріднення) (у теорії права) - кровний зв`язок між людьми, з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків. Правове значення має як пряме споріднення так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника). Виходячи з вимог діючого ЦК України поняттями «родичі», «родинні стосунки» охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням. Законодавство України не встановлює вичерпного переліку документів, які підтверджують родинні стосунки, а тому вони визначаються в кожному випадку окремо, в залежності від ступеня їх споріднення. Встановлення факту родинних відносин може мати місце, якщо з певних причин зазначений факт не був зареєстрований органами Державної реєстрації актів цивільного стану, у реєстрації цього факту було відмовлено або помилка органу Державної реєстрації актів цивільного стану у актовому запису має настільки давнє походження, що її виправлення має потягнути за собою цілу низку виправлень в інших актових записах. Тому суд повинен перевірити наявність причин, за яких неможливо отримати документ, що посвідчує цей факт, а потім наявність цього факту. [PERSON] у заяві про встановлення факту родинних відносин стверджує, що померлий [PERSON] є його батьком, хоча відповідних документів цьому не надає. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 25.09.1984 вбачається, що в графі батько значиться « [PERSON] » (т. 1, а.с. 12). Крім того, суд звертає увагу, що з копії заяви про визнання батьківства вбачається, що « [PERSON] признає себе батьком дитини хлопчика [PERSON] », при тому, що ім`я позивача - [PERSON] (т. 2, а.с. 106). При цьому, суд звертає увагу, що з копії вказаної заяви про визнання батьківства не можливо встановити дату її підписання. Доводи позивача про те, що він є сином померлого [PERSON] , оскільки з вересня 2015 року почав спілкуватися з померлим, між ними виникли теплі та дружні стосунки, останній в спілкуванні визнав позивача своїм сином, в них були спільні плани на майбутнє та позивач дуже на нього схожий, не можуть бути належним доказом щодо кровної спорідненості вказаних осіб. Суд бере до уваги те, що за життя померлого питання щодо родинних відносин позивача та [PERSON] вказаними особами не піднімалось. Лише наразі, позивач з метою заволодіння майном померлого звернувся з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним. Отже, враховуючи відсутність будь-яких доказів кровної спорідненості позивача та померлого, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги щодо встановлення факту родинних відносин. Щодо позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, суд зазначає наступне. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, зокрема, загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі з зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України. Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2018 в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження відсутності вільного волевиявлення заповідачем при складанні заповіту, також судом не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення порядку посвідчення оспорюваного заповіту. З урахуванням наведено, суд дійшов висновку про відому у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 10 постанови Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 12.06.2009, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про скасування заходів забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/1868/20-ц від 07.04.2020, а саме арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed