Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У жовтні\~2023\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~даною позовною\~заявою,\~в якій\~просив стягнути\~з відповідача\~на користь\~Приватного акціонерного\~товариства «Страхова\~компанія «УНІКА»\~втрати від\~інфляції 19\~321,17грн.,\~три відсотки\~річних 3\~844,40грн.,\~а всього\~-\~23\~165,57грн.\~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог вказав\~на те,\~що 15.03.2016\~року між\~ПрАТ «СК\~«УНІКА» та\~ [PERSON] \~було укладено\~Договір обов`язкового\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів,\~оформлений полісом\~АЕ/7343043.\~27.12.2016\~в м.\~Дніпро сталося\~ДТП за\~участю автомобіля\~Рено (д.р.н.\~ [NUMBER] ),\~під керуванням\~водія [PERSON] \~та автомобіля\~Шевролет (д.р.н.\~ [NUMBER] ),\~під керуванням\~водія [PERSON] .\~Згідно постанови\~Бабушкинського районного\~суду від\~01.02.2017\~року (справа\~№200/720/17),\~ДТП сталося\~внаслідок порушення\~водієм [PERSON] \~ПДР України.\~На підставі\~договору страхування\~та вимог\~Закону України\~«Про обов`язкового\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів»,\~ПрАТ «СК\~«УНІКА» складено\~страховий акт\~та визначено\~розмір страхового\~відшкодування в сумі - 21 097,65 грн., яке було виплачене Відповідачу згідно платіжного доручення №008737 від 03.03.2017. Після виплати страхового відшкодування ПРАТ «СК «УНІКА» стало відомо, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.06.2017 року постанову Бабушкинського районного суду від 01.02.2017 - скасовано, а справу закрито згідно п.1.ч.1.ст.247 КУпАП. 02.07.2021 року Красногвардійський районний суд виніс рішення у справі № 204/147/20 про стягнення на користь ПРАТ «СК «УНІКА» з [PERSON] , в розмірі - 21097,65грн. На підставі вищевказаного рішення було видано та пред`явлено для примусового виконання виконавчого листу у справі. 28.03.2023 року рішення Красногвардійського районного суду у справі № 204/147/20, виконано в примусовому порядку, що підтверджується відповідним платіжним дорученням приватного виконавця Швецов І.В. №3946, на суму - 23 018,65грн., яка включає основну суму боргу та судові витрати. Не погодивши з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. У позовній заяві позивач просить стягнути суми інфляційних витрат у розмірі 19 371,17 грн та 3% річних у розмірі 3 844,40 грн за період з 03.03.2017 року по 28.03.2023 року (дата виконання рішення суду). Приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником поширюються на випадки порушення підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання боржника. Таким чином, визначення моменту початку прострочення боржником слід пов`язувати з датою набрання законної сили відповідного судового рішення. Моментом виникнення зобов`язання в даному випадку є дата набрання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі №204/147/20 за позовом ПРАТ «СК» Уніка» до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 21 097, 65 грн, а саме 03.08.2021 рік. Відтак позовні вимоги щодо стягнення суми інфляційних витрат та 3% річних за період з 03.03.2017 року до 03.08.2021 року (набрання законної сили рішення суду) є необґрунтованими та такими, що заявлені без наявного існуючого зобов`язання на цей період. Крім того, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження датою видачі виконавчого документа стягувану є 21.01.2022, що підтверджується змістом постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №71328786 від 28.03.2023 року. У той же час, згідно даних автоматичної системи виконавчих проваджень вбачається, що таке виконавче провадження було відкрито 17.03.2023 року. 28.03.2023 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі №204/147/20 виконано, що підтверджується відповідним платіжним дорученням приватного виконавця Шевцовою І.В. №3946 на суму - 23 018, 65 грн, яка включає основну суму боргу та судові витрати. Тобто, рішення суду [PERSON] було виконано протягом 11 днів, що навпаки свідчить про добросовісність дій та сумлінне ставлення до своїх обов`язків боржника у виконавчому провадженні. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, а позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2021 року по справі №204/147/20 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до [PERSON] про стягнення грошових коштів, вирішено стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» грошові кошти в розмірі 21097,65 грн.; стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» судовий збір в сумі 1921 грн. 00 коп. Як вбачається із витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження №71328786, виконавче провадження відкрито 17.03.2023 року. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим Ігорем Вікторовичем по примусовому виконанню виконавчого листа №204/147/20 виданого 21.01.2022 року від 28.03.2023 року закінчено виконавче провадження №71328786, оскільки виконавчий документ виконаний в повному обсязі. Позивач просить стягнути втрати від інфляції, 3% річних за період з 03.03.2017 року по 28.03.2023 року. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказано, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження позовних вимог, позивачем, крім іншого, було надано розрахунки заборгованості, відповідно до яких: 19321,17 грн. - інфляційні втрати за кредитом за період з 03.03.2017 року по 28.03.2023 року; 3844,40 грн. - заборгованість 3% річних за період з 03.03.2017 року по 28.03.2023 року. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17. Отже Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-цзробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усуненняі обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору таЦК України. Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Однак, вданому випадку грошове зобов`язання виникло у зв`язку із спричиненням шкоди в результаті ДТП, відшкодування такої шкоди за договорами страхування відбулось повною мірою, а сума на яку позивачем в даному позові нараховані інфляційні втрати та 3% річних визначена остаточно лише рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2021 року у справі №204/147/20 з тих підстав, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто саме судом визначена сума в розмірі 21097,65 грн., яка підлягала стягненню з відповідача на користь страховика залежно від фактичних витрат. Отже суд, враховуючи суть правовідносин сторін і їх правове регулювання, приходить до висновку, що позивач ПрАТ «СК «УНІКА» має право на стягнення з відповідача сум відповідно до ст. 625 ЦК України, але за період з 02.07.2021 року (дата ухвалення рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2021 року у справі №204/147/20) по 28.03.2023 року (дата фактичного виконання вказаного рішення суду відповідачем) і вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути на користь ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» зі відповідача інфляційні витрати, які за вказаний вище період становлять 8493,19 грн. та 3% річних у розмірі 1310,94 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог суд вважає за необхідно відмовити. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав: договір №1/23ю про надання правничої допомоги від 02 січня 2023 року; акт (звіт) прийому-передачі наданих послуг №1/33673 від 19.10.2023 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 8000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 2684 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial