Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

У березні 2024 року\~ [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в який просив зменшити розмір аліментів, призначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22, що стягуються із [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дитини [PERSON] , з 1/6 частини до 1/8 частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення [PERSON] двадцятитрьох років, за умови, якщо він буде продовжувати навчання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.06.2008 між ним та [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.02.2008. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.09.2004. Після розірвання шлюбу позивач сплачував аліменти на користь відповідача на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином повноліття, а саме, до вересня 2022 року. 09.09.2022 [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова із позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , який продовжує навчання в розмірі частини заробітку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ним 23 років, за умови, що він буде продовжувати навчання. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково: стягнуто аліменти у розмірі 1/6 від усього доходу до завершення дитиною навчання. На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 позивач сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, що продовжує навчання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення [PERSON] , [INFO] 23-х років, за умови, якщо він буде продовжувати навчання. Проте, як стверджує позивач, за час, що минув з моменту ухвалення Київським районним судом м. Харкова рішення у справі № 953/4938/22, обставини, з яких суд виходив при визначенні розміру аліментів (1/6 частина від усіх видів його доходу (заробітку)), змінились і ці обставини об`єктивно впливають на змогу сплачувати позивачем аліменти у вже визначеному розмірі. А саме, у зв`язку із збільшенням фінансових витрат позивача на утримання своїх непрацездатних батьків, погіршився його матеріальний стан, а тому існує необхідність у зменшенні розміру аліментів, які сплачуються на користь [PERSON] у розмірі 1/6 від усього доходу до завершення дитиною навчання, до 1/8 частини всіх видів заробітку позивача щомісячно. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.03.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Судом вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.\~Призначено проведення судового засідання на 14.03.2024 у приміщенні Київського районного суду м. Харкова. 14.03.2024 через електронний суд від представника відповідача адвоката Прядка О.О. до суду надійшла заява (15666/24-Вх) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, в якій заявник просив суд відкласти судовий розгляд призначений 14.03.2024, посилаючись на ту обставину, що ухвалу суду про відкриття провадження отримано позивачем 13.03.2024, і у сторони відповідача є строк на подання відзиву на позовну заяву. У зв`язку з чим, судовий розгляд справи відкладено судом на 23.04.2024. 18.03.2024 через електронний суд від представника відповідача адвоката Прядка О.О. до суду надійшли (16438/24-Вх) відзив, клопотання про витребування доказів та заява про виклик свідків. 22.04.2024 через електронний суд від представника позивача адвоката Дородних С.В. до суду надійшли заперечення на клопотання відповідача про витребування доказів, заперечення на клопотання відповідача про виклик свідків та заперечення щодо долучення до матеріалів справи відзиву. У судовому засіданні 22.05.2024 представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у його обґрунтування. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, та прохав суд у задоволенні позову відмовити повністю. Водночас, представник відповідача підтримав свої клопотання про витребування доказів та заяву про виклик свідків. В свою чергу, представник позивача проти задоволення судом клопотання відповідача про витребування доказів та заяви відповідача про виклик свідків заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Крім того, представник позивача заперечував проти приєднання до матеріалів справи відзиву з підстав його невідповідності вимогам статей ЦПК. Суд дослідивши зміст клопотання відповідача про витребування доказів та заяви відповідача про виклик свідків, заперечень позивача, вислухавши думку представників сторін, вирішив, що у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів та заяви відповідача про виклик свідків слід відмовити. Так, у своєму клопотанні відповідач просить суд витребувати із ГУ ДПС України в Харківській області інформацію відносно доходів батьків позивача [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування клопотання заявник вказує, що за інформацією відповідачки, [PERSON] продовжує займати посаду начальника наукового відділу (лабораторії) ННЦ ХФТІ, отримує 2/3 ставки та додатково наукову пенсію. [PERSON] ніколи не залежав матеріально від свого сина, а навпаки завдяки науковій роботі мав достатні заощадження, щоб мати можливість допомагати своєму сину [PERSON] протягом усього його дорослого життя. Перевірити ці обставини можливо шляхом витребування інформації про доходи батьків позивача в ГУ ДПС України в Харківській області. Заперечуючи проти задоволення цього клопотання, позивач посилається рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22, яким встановлено факт перебування на утриманні позивача його непрацездатних батьків, а тому не потребує доказування під час розгляду справи № 953/1644/24. Зміст клопотання представника [PERSON] адвоката Прядка О.О. про витребування доказів зводиться до перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу (здійснення переоцінки доказів у справі). Поряд з цим, на думку позивача, розмір доходів його батьків не входить до предмету доказування у справі, оскільки у справах за позовом про зменшення розміру аліментів, він має довести обставини, які б свідчили про те, що матеріальний стан платника аліментів з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Таким чином, на думку позивача, з огляду на визначені позивачем позовні вимоги, до предмету доказування у справі входять обставини, які свідчать про те, що матеріальний стан [PERSON] з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Такі обставини доводяться шляхом порівняльного аналізу документів про доходи та витрати, які мав платник аліментів на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів та документів про доходи та витрати, які він має на час розгляду справи про зменшення розміру аліментів. Суд відмовляє представнику відповідача у задоволенні його клопотання про витребування доказів з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, у тому числі змагальність сторін та диспозитивність. Приписами частини першої третьої статті 12 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 13 ЦПК передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої та другої статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: (1) письмовими, речовими і електронними доказами; (2) висновками експертів; (3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК). Згідно частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини п`ятої цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Так, відповідно до п. 81\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 N 129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Поряд з цим, відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості, тобто про факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, що мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 у справі N 922/643/19). Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 у справі N 910/6356/19). Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова BC від 15.10.2019 у справі N 813/8801/14). Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 у справі N 520/11429/17). Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 у справі N 916/1041/17). Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 у справі N 902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 у справі N 908/1090/18). Частиною першою\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 2507.2002 у справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у\~рішенні Європейського суду з прав людини від 2810.1999 у справі "Брумареску проти Румунії"\~встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі N 641/1793/17). Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 у справі N 320/4938/17). Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має предиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 у справі N 320/4938/17). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10.10.2019 у справі N 910/2164/18, постанова КГС ВС від 08.07.2019 у справі N 908/156/18). В ході судового розгляду справи судом за клопотанням позивача здійснено огляд матеріалів справи № 953/4938/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, у тому числі досліджено зміст рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22. Так, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В ході судового розгляду цієї справи судом встановлено, що син позивачки та відповідача [PERSON] навчається за денною формою навчання, що унеможливлює його трудову діяльність поза часом навчання. Відомості про наявність у нього інших джерел доходів відсутні. Тобто [PERSON] потребує матеріальної допомоги з боку батьків у зв`язку з продовженням навчання. Відповідач сплачував аліменти на утримання позивача у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином повноліття, а саме, до вересня 2022 року. Щодо продовження сплати аліментів на рівні і розміру доходів відповідач заперечував, з огляду на надання матеріальної допомоги своїм непрацездатним батькам, які її потребують у зв`язку із похилим віком та станом здоров`я. При цьому, відповідач погоджується сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/6 частки доходів, обставин, які б унеможливлювали сплату аліментів у зазначеному розмірі не зазначав, відповідних доказів суду не надавав. Таким чином, відповідач може надавати зазначену матеріальну допомогу. На даний час батьки відповідача страждають низкою захворювань, ці витрати відповідача суд враховує при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Підстав, які б визначали неможливість надання відповідачем допомоги на утримання сина, що продовжує навчання у ВНЗ, в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням того, що відповідач визнав позовні вимоги в розмірі стягнення 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання за бюджетні кошти, рівності обов`язку обох батьків по утриманню їх дітей, суд приходить до висновку про часткове задоволення пред`явлених [PERSON] вимог та можливість стягнення з [PERSON] аліментів на користь позивача на утримання сина, що продовжує навчання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, починаючи стягнення з 09.09.2022 і до досягнення 23 років, за умови, що [PERSON] буде продовжувати навчання. Саме такий розмір аліментів у сукупності із наявними у відповідача аліментними зобов`язаннями відносно непрацездатних батьків, суд вважає справедливим, можливим до виконання відповідачем і достатнім. Таким чином, рішенням у цивільній справі, в якій брали участь ті самі особи, що і у справі № 953/1644/24, встановлено, що на утриманні [PERSON] перебувають його непрацездатні батьки. Отже, факт перебування на утриманні [PERSON] його непрацездатних батьків є встановленим рішенням суду у справі № 953/1644/24 та не потребує доказування під час розгляду справи № 953/1644/24. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Таким чином, рішення суду у справі № 953/1644/24 спростовує доводи представника [PERSON] адвоката Прядка О.О., які покладені у якості підстав його клопотання про витребування доказів. Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 06.09.2022 у справі № 640/10625/21. Натомість, зміст клопотання представника [PERSON] адвоката Прядка О.О. про витребування доказів зводиться до перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу (здійснення переоцінки доказів у справі). Зважаючи на викладене, задоволення судом клопотання представника відповідача про витребування доказів матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів, що також буде свідчити про порушення принципу рівності та змагальності сторін. Ураховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Прядка О.О. про витребування доказів. Разом з тим, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви відповідача про виклик свідків також слід відмовити з наступних підстав. Відповідач прохає суд викликати та допитати у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своєї заяви відповідач посилається на те, що вказані особи можуть спростувати доводи позивача, які покладені у якості підстав позову, та підтвердити доводи відповідача, які покладені у якості підстав його заперечень проти позову. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: (1) письмовими, речовими і електронними доказами; (2) висновками експертів; (3) показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 90 ЦПК, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно з ст. 69 ЦПК свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Згідно із ст. 91 ЦПК виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. В ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Отже за змістом ч. 1 ст. 69, ч. 2 ст. 77, ч. 1 ст. 90 ЦПК показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи та підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В обґрунтування клопотання в частині необхідності допиту судом [PERSON] у якості свідка заявник вказує, що договір позики і розписка про отримання грошових коштів в сумі 80 000 грн є фіктивними, оскільки укладені із заінтересованою особою без фактичного його виконання. У зв`язку з чим, на думку представника відповідача, обставини надання позики необхідно перевірити шляхом допиту свідка [PERSON] .. У справах за позовом про зменшення розміру аліментів, він має довести обставини, які б свідчили про те, що матеріальний стан платника аліментів з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Таким чином, з огляду на визначені позивачем позовні вимоги, до предмету доказування у справі входять обставини, які свідчать про те, що матеріальний стан [PERSON] з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Такі обставини доводяться шляхом порівняльного аналізу документів про доходи та витрати, які мав платник аліментів на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів та документів про доходи та витрати, які він має на час розгляду справи про зменшення розміру аліментів. Проте дійсність договору позики № 001 від 01.11.2023, укладеного між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, не є предметом розгляду справи № 953/1644/24. А тому, приймаючи до уваги предмет позову, суд вважає, що обставини, які відповідач планує обґрунтувати показаннями [PERSON] , не стосуються предмету спору, а тому не мають значення для вирішення даної справи, відтак, у задоволенні клопотання слід відмовити. Щодо наявності або відсутності підстав для допиту у якості свідка [PERSON] .. В обґрунтування заяви в частині необхідності допиту судом [PERSON] у якості свідка заявник вказує, що вона є рідною сестрою [PERSON] , постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] та [PERSON] , постійно доглядає [PERSON] та [PERSON] .. Проте, в порушення свого процесуального обов`язку в частині надання доказів на підтвердження своїх доводів, представник відповідача адвокат Прядко О.О. не надав до матеріалів справи доказів того, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] та [PERSON] , постійно доглядає [PERSON] та [PERSON] . Тобто, відповідачем не доведено, що [PERSON] є особою, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Водночас, факт перебування на утриманні [PERSON] його непрацездатних батьків вже встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/1644/24 та не потребує доказування під час розгляду справи № 953/1644/24. Крім того, суд звертає увагу, що заявником не надано доказів, що [PERSON] , про допит якої заявлено, є такою, що може бути допитана як свідок згідно ч. 1 ст. 70 ЦПК (відповідно до абзацу 1 частини першої статті 70 ЦПК не можуть бути допитані як свідки недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання). Відтак, на думку суду допит [PERSON] у якості свідка не є доцільним, а тому заява у цій частині задоволенню не підлягає. Щодо наявності або відсутності підстав для допиту у якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту заяви вбачається, що представником відповідача в порушення вимог ст. 91 ЦПК у клопотанні не зазначено обставини, які можуть підтвердити [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням у цивільній справі, в якій брали участь ті самі особи, що і у справі № 953/1644/24, встановлено, що на утриманні [PERSON] перебувають його непрацездатні батьки. Отже, факт перебування на утриманні [PERSON] його непрацездатних батьків є встановленим рішенням суду у справі № 953/1644/24 та не потребує доказування під час розгляду справи № 953/1644/24. Разом з тим, як вже було вказано вище, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 70 ЦПК не можуть бути допитані як свідки недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання. Позивачем до матеріалів справи надано докази того, що його батьки є непрацездатні: батько, [PERSON] , 1941 року народження, та мати, [PERSON] , 1947 року народження. Вік батька позивача - [PERSON] становить 83 роки. У 2022 році він двічі переніс ішемічний інсульт. Дана обставина підтверджується медичним висновком від 07.06.2022, копія якого міститься у матеріалах справи № 953/4938/22, та випискою із історії хвороби. Наслідками перенесеного батьком позивача інсульту є паралізація, порушення пам`яті, уваги, мислення, свідомості, порушення мовлення та розуміння мови інших людей, а також читання, писання та називання речей. Протягом 2023 року стан здоров`я батька позивача - [PERSON] значно погіршився: йому встановлено медичний діагноз деменція. Тобто синдром, який характеризується хронічним, часто прогресуючим зниженням інтелекту, яке виникає в результаті органічних уражень головного мозку і призводить до порушення соціальної адаптації пацієнта, тобто робить його нездатним до продовження професійної діяльності та/або, обмежуючи можливості самообслуговування, порушує його побутову незалежність. При цьому захворювання прогресує. В силу захворювання (порушення функції організму), батько позивача не може самостійно проводити час, гуляти чи займатися іншими справами, обслуговувати себе, купувати харчі, готувати їжу, оскільки це становить небезпеку його життю i здоров`ю. В силу постійно прогресуючого розладу психічного стану він не може розуміти значення своїх дій. Водночас, вік матері позивача [PERSON] становить 77 років. Відповідно до виписки з історії хвороби № 642 (форма № 027/о), останній встановлено діагноз: еритематозна\~гастропатія. Хронічний холецистопанкреатит, стадія загострення. Неаокогольна жирова хвороба печінки. Вертеброгенна\~любалгія на фоні дегенеративно-дистрофічних змін хребта. Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст. Ризик високий. ХСН В ст. зі збереженою скоротливою функцією. Атеросклеротична, гіпертонічна та дисметаболічна\~дискурляторна енцефалопатія з вестибуло-атактичним та астенічним синдромами. Цукровий діабет, ІІ тип, середньої важкості. Ожиріння ІІ ст. Дисліпідемія. Хронічний пієлонефрит, стадія ремісії. СКХ. Мікроуролітіаз. Отже, ураховуючи наведені обставини, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 70 ЦПК, [PERSON] та [PERSON] не можуть бути допитані як свідки. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні заяви представника [PERSON] , адвоката Прядка О.О. про виклик у якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Щодо наданого представником відповідача відзиву, суд дійшов наступних висновків Частиною 4 статті 178 ЦПК встановлено, що копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК, до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Положеннями частини першої статті 42 ЦПК встановлено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. З матеріалів справи № 953/1644/24 вбачається, що її учасниками є позивач ( [PERSON] ), відповідач ( [PERSON] ) та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ( [PERSON] ). Разом з тим, згідно додатків зазначених у відзиві на позовну заяву, відповідачем не зазначено та суду не надано доказів надіслання вказаного відзиву іншим учасникам справи, а саме: [PERSON] (позивачу) та [PERSON] (третій особі). Так, до відзиву додано квитанцію № 750950 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЕСІТС [PERSON] Адвокат Дородних С.В. є представником позивача у справі № 953/1644/24. Проте норми ЦПК не надають відповідачу права надсилати відзив замість позивача його представнику. Зважаючи на викладене, відзив подано без додержання вимог статті 178 ЦПК. Частиною 4 статті 183 ЦПК встановлено, суд встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Таким чином, зазначений відзив на позов не може бути прийнятий судом до розгляду та підлягає поверненню його ініціатору. Указане узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова від 03.06.2020 № 497/502/17 (провадження № 61-43153св18), постанова від 02.06.2021 у справі N 186/656/14, провадження N 61-5957св19). На підставі викладеного, враховуючи, що поданий відзив на позов не відповідає вимогам статті 178 ЦПК, у його прийнятті, на думку позивача, слід відмовити та повернути особо, яка його подала. Водночас, суд за власної ініціативи встановлює відповідачу строк п`ять днів на надання суду відзиву з урахуванням вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК. З урахуванням даних обставин, у судовому засіданні було оголошено перерву до 11.06.2024 року. У судове засідання 11.06.2024 представник відповідача адвокат Прядко О.О. не з`явився, надав суду заяву про подальший розгляд справи за відсутності у судовому засідання відповідача та його представника. Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 N 789XII (78912) та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами статті 141 СК визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до статей 150, 180 СК батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК). В частині першій статті 192 СК встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі N 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В відповідності зі ч. 1 ст. 273 СК якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. За роз`ясненнями, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Отже, статтею 192 СК передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. Тобто, звертаючись до суду із позовом про зменшення розміру аліментів платник аліментів, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК, повинен довести те, що після визначення судом відповідного розміру аліментів, відбулись зміни в його матеріальному або сімейному стані або в матеріальному чи сімейному стані платника аліментів, погіршився стан його здоров`я або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Згідно з положеннями статті 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: (1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; (2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; (3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; (3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; (3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; (4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У частині 3 ст. 2 ЦПК однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин 3, 4 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити певний стандарт доказування обраний судом. Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою. Застосування певного стандарту доказування, дозволяє продемонструвати у судовому акті розумовий процес судді щодо оцінки доказів. Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним. Іншими словами, це певний критерій (поріг) прийняття рішення для суду, через установлення певної міри, ступеня доведеності (переконання/впевненості), досягнувши якої факт вважається встановленим. Вітчизняне процесуальне законодавство, за виключенням кримінального, чітко не визначає певні стандарти доказування, що є більш характерним для англосаксонської правової системи. Натомість, судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи N 917/1307/18, N 916/2403/18, N9 10/18036/17, N 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі "Бендерський проти України") орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування "баланс ймовірностей" (balance\~of\~probabilities), або як його ще називають "переваги більш вагомих доказів" (preponderance\~of\~the\~evidence), що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою. Якщо на підставі доказів суд може сказати: "Ми вважаємо це більш імовірним, ніж навпаки", - то обов`язок доведення виконаний, але він не виконаний, якщо ймовірності виявляються рівними. Говорячи математичною мовою, звичайно це лише умовно, позивач повинен довести встановленим факт із імовірністю більше 50 відсотків. Проте це не означає просто більшої кількості наданих доказів, також перевага повинна бути в якості таких доказів, тобто їх спроможності до переконання, їх вазі та ефекту, що вони справляють на розум судді. Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав. Тому, суд обираючи оптимальний стандарт доказування, який має використовуватися у цій справі, також віддає перевагу саме "балансу ймовірностей". Разом з тим, у справах за позовом платника аліментів про зменшення розміру аліментів, він має довести обставини, які б свідчили про те, що матеріальний стан платника аліментів з часу присудження аліментів погіршився. Такі обставини доводяться шляхом порівняльного аналізу документів про доходи та витрати, які мав платник аліментів на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів та документів про доходи та витрати, які він має на час розгляду справи про зменшення розміру аліментів. Крім того, відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 (справа № 643/11949/19, провадження N 61-2698св21), розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на дітей можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У подальшому, визначена судом сума аліментів може бути змінена (збільшена або зменшена) у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я отримувача або платника аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до наведених норм підставою для збільшення розміру аліментів може бути таке покращення майнового стану платника аліментів, яке робить можливим сплату ним аліментів у більшому за попередньо визначений розмір. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. За положеннями ст. 192 СК зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька на розмір у твердій грошовій сумі та навпаки). Перелічені позивачем вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). За ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначено свідчить про те, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень щодо суті спору. Предмет доказування у кожній конкретній справі складає певну сукупність фактів, які мають матеріально-правове значення, встановлення яких необхідне для ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад по справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечень осіб, які беруть участь у справі конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Саме позивач, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначення предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. В даному випадку на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту, або ж звернення позивача до суду спрямоване на запобігання правопорушення. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт доказування "баланс ймовірностей". Як вже було вказано мною вище, у справах за позовом стягувача аліментів про зменшення розміру аліментів, він має довести обставини, які б свідчили про те, що матеріальний стан платника аліментів з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Таким чином, з огляду на визначені позивачем позовні вимоги, до предмету доказування у справі входять обставини, які свідчать про те, що матеріальний стан [PERSON] з часу присудження аліментів значно погіршився, змінився його сімейний стан або існують інші обставини, визначені в СК, які свідчать про необхідність зміни розміру аліментів. Означені обставини підлягають встановленню на підставі належних, допустимих та достовірних у розумінні норм процесуального законодавства доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Положеннями частини першої статті 82 ЦПК визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Водночас відповідно до частини четвертої цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, дослідивши надані по справі докази, давши оцінку їм на відповідність нормам права, які регулюють дані правовідносини, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. У справі судом встановлено, що 12.06.2007 між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.02.2008. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.09.2004. Після розірвання шлюбу позивач сплачував аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином повноліття, а саме, до вересня 2022 року. 09.09.2022 [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова із позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , який продовжує навчання в розмірі частини заробітку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ним 23 років, за умови, що він буде продовжувати навчання. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково: стягнуто на утримання [PERSON] аліменти у розмірі 1/6 від усього доходу до завершення дитиною навчання. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Положеннями частини першої статті 82 ЦПК визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Водночас відповідно до частини четвертої цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В ході судового розгляду цієї справи судом встановлено, що син позивачки та відповідача [PERSON] навчається за денною формою навчання, що унеможливлює його трудову діяльність поза часом навчання. Відомості про наявність у нього інших джерел доходів відсутні. Тобто, [PERSON] потребує матеріальної допомоги з боку батьків у зв`язку з продовженням навчання. Відповідач сплачував аліменти на утримання позивача у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином повноліття, а саме, до вересня 2022 року. Щодо продовження сплати аліментів на рівні і розміру доходів відповідач заперечував, з огляду на надання матеріальної допомоги своїм непрацездатним батькам, які її потребують у зв`язку із похилим віком та станом здоров`я. При цьому, відповідач погоджується сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/6 частки доходів, обставин, які б унеможливлювали сплату аліментів у зазначеному розмірі не зазначав, відповідних доказів суду не надавав. Таким чином, відповідач може надавати зазначену матеріальну допомогу. На даний час батьки відповідача страждають низкою захворювань, ці витрати відповідача суд враховує при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Підстав, які б визначали неможливість надання відповідачем допомоги на утримання сина, що продовжує навчання у ВНЗ, в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням того, що відповідач визнав позовні вимоги в розмірі стягнення 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання за бюджетні кошти, рівності обов`язку обох батьків по утриманню їх дітей, суд дійшов висновку про часткове задоволення пред`явлених [PERSON] вимог та можливість стягнення з [PERSON] аліментів на користь позивача на утримання сина, що продовжує навчання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, починаючи стягнення з 09.09.2022 і до досягнення 23 років, за умови, що [PERSON] буде продовжувати навчання. Саме такий розмір аліментів в сукупності із наявними у відповідача аліментними зобов`язаннями відносно непрацездатних батьків суд вважає справедливим, можливим до виконання відповідачем і достатнім. Будь-яких інших доказів, які б дозволяли прийти до висновку про необхідність стягувати аліменти в іншому розмірі чи взагалі відмовити у їх стягненні, суду не надано та в ході судового розгляду не встановлено.». Отже, при визначенні розміру аліментів (1/6 частина від усіх видів його доходу (заробітку)) суд виходив з того, що [PERSON] підтверджено, що його батьки є непрацездатними особами, які страждають низкою захворювань, ці витрати відповідача суд враховував при визначенні розміру аліментів. Таким чином, починаючи з 09.09.2022, [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, що продовжує навчання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення [PERSON] , [INFO] 23-х років, за умови, якщо він буде продовжувати навчання. Досліджені у судовому засіданні докази та встановлені судом факти свідчать, що після ухвалення рішення Київського районного суду від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22 змінилося матеріальне становище позивача, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, що згідно із положеннями\~статті 192 СК є підставою для зміни розміру стягуваних з позивача аліментів. На підтвердження зміну свого матеріального становища позивачем надано суду наступні докази: Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 у справі № 953/4938/22; свідоцтво про народження [PERSON] ; договір позики № 001 від 01.11.2023; розписка [PERSON] на підтвердження отримання грошей від 01.11.2023; медичний висновок від 25.11.2022; висновок невропатолога; виписка із медичної карти амбулаторного хворого № 15366; довіреність, яку посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. 09.06.2022; виписка з історії хвороби № 146 (форма № 027/о); виписка з історії хвороби № 641 (форма № 027/о); виписка з історії хвороби № 642 (форма № 027/о); акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 05.11.2023 щодо [PERSON] ; акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 05.11.2023 щодо [PERSON] ; рахунок на оплату витрат з лікування [PERSON] ; фіскальні чеки аптек та видаткові накладні; довідка про доходи [PERSON] за вересень 2022 року листопад 2023 року від 04.12.2023; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518379.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518372.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518378.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518373.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518377.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518369.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518367.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518376.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518371.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518374.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518375.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3478518365.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745379.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745378.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745380.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745385.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745382.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745383.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745381.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745376.1; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745377.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3411745384.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610464.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610480.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610463.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610482.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610481.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610483.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610472.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610471.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610474.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610465.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610476.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3359610484.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479832.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479833.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479834.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479840.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479839.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479836.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479831.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479837.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479841.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479835.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479828.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3306479838.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797653.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797659.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797651.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797658.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797657.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797648.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797650.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797652.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797655.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797660.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797649.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3249797656.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677551.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677542.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677553.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677550.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677552.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677544.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677547.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677556.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677557.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677548.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677537.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3197677546.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467991.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467987.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467994.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467993.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467992.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467996.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467995.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467997.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467989.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639424.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639413.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639420.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639419.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639417.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639421.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639418.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639427.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639423.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639414.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3139639415.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672986.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672985.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672992.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672994.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672984.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672982.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672987.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672991.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672988.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672981.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3097467990.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956631.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956639.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956636.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956635.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956632.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956629.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956627.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956628.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956633.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956630.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956634.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2865956637.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777791.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777787.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777792.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777790.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777797.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777800.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777789.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777795.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777796.1.; дублікат квитанції P24A967854381D92116; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2907777788.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980851.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980844.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980850.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980842.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2944849213.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980843.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980846.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980849.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980848.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980845.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980847.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.2937980841.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008228.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007038470.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008221.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008224.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008229.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008225.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008220.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008230.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008227.1.; дублікат квитанції P24A1224227389D4608; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007038467.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3007008223.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672993.1.; квитанція до платіжної інструкції 0.0.3051672989.1. Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов наступних висновків. На утриманні [PERSON] перебувають непрацездатні батьки: батько, [PERSON] , 1941 року народження, та мати, [PERSON] , 1947 року народження, які за станом здоров`я потребують постійного догляду. Факт родинних зв`язків підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , копія якого міститься у матеріалах справи № 953/4938/22. Вік батька позивача - [PERSON] становить 83 роки. У 2022 році він двічі переніс ішемічний інсульт. Дана обставина підтверджується медичним висновком від 07.06.2022, копія якого міститься у матеріалах справи № 953/4938/22, та випискою із історії хвороби. Наслідками перенесеного батьком позивача інсульту є паралізація, порушення пам`яті, уваги, мислення, свідомості, порушення мовлення та розуміння мови інших людей, а також читання, писання та називання речей. Як відомого, лікування, реабілітація та постійний догляд за пацієнтом з інсультом вимагають значних коштів. Це призводить до значних фінансових витрат з боку позивача. Зважаючи на стан батька та, як наслідок, нездатність ним самостійного реалізувати свої цивільні права, зокрема самостійно отримувати пенсію, відкривати рахунки в банках тощо, ним на ім`я позивача видано довіреність на представництво його інтересів, яку посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. 09.06.2022. Копія довіреності зберігається у матеріалах справи № 953/4938/22. У тексті вказаної довіреності вказано, що [PERSON] часткового паралізований. Між тим, протягом 2023 року стан здоров`я батька позивача - [PERSON] значно погіршився: йому встановлено медичний діагноз деменція, тобто синдром, який характеризується хронічним, часто прогресуючим зниженням інтелекту, яке виникає в результаті органічних уражень головного мозку і призводить до порушення соціальної адаптації пацієнта, тобто робить його нездатним до продовження професійної діяльності та/або, обмежуючи можливості самообслуговування, порушує його побутову незалежність. При цьому захворювання прогресує. Відповідно до виписки з історії хвороби № 146 (форма № 027/о), батько позивача [PERSON] , 82 роки, що мешкає за адресою: [ADDRESS] , знаходився на обстеженні та лікуванні в клініці ЛДЦ «ЛОРIТОМ» з 22.03.2023 по 29.03.2023 з діагнозом: наслідки повторних /2/ ішемічних iнсультів /02.03.2022, 03.12.2022/ у басейнах обох передніх мозкових артерій /за даними МРТ головного мозку від 03.12.2022/. Атеросклеротична та гіпертонічна дискуркуляторна та дисметаболічна енцефалопатія 111 ст. Правобічна пірамідна недостатність. Дизартрія, пiдкiрковий синдром та нейрокогнітивні порушення. Стенозуючий атеросклероз магістральних судин шиї. IXC. Постiнфарктний /задньо-боковий, невідомої давнини/ кардiосклероз. Стенозуючий коронаросклероз /клінічно/. Гіпертонічна хвороба ІІI ст. 2 ступеня, ризик дуже високий. Цукровий діабет, 2 тип, середньої важкості. Діабетична дистальна полiнейропатiя. Неалкогольна жирова хвороба печінки. Хронічний некалькульозний холецистит, стадії ремісії. Хронічний панкреатит, стадія ремісії. Хронічний пієлонефрит, стадія загострення. Хронічна хвороба нирок 2 ст. (CKD-EPI - 64,0 мл/хв/ 1,73 м2, 22.03.2023). Хронічний простатит. Хронічна затримка сечі. Незріла катаракта, частковий гемофтальм, діабетична ангiоретинопатiя обох очей. Хронічний блефарит, дисфункція мейбомiєвих залоз. Імпiджмент синдром плечового суглоба справа. Майже аналогічні медичні висновки щодо стану [PERSON] вказані у виписці з історії хвороби № 641 (форма № 027/о). Вік матері позивача [PERSON] становить 76 років. Відповідно до виписки з історії хвороби № 642 (форма № 027/о), матері позивача [PERSON] встановлено діагноз: еритематозна\~гастропатія. Хронічний холецистопанкреатит, стадія загострення. Неаокогольна жирова хвороба печінки. Вертеброгенна\~любалгія на фоні дегенеративно-дистрофічних змін хребта. Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст. Ризик високий. ХСН В ст. зі збереженою скоротливою функцією. Атеросклеротична, гіпертонічна та дисметаболічна\~дискурляторна енцефалопатія з вестибуло-атактичним та астенічним синдромами. Цукровий діабет, ІІ тип, середньої важкості. Ожиріння ІІ ст. Дисліпідемія. Хронічний пієлонефрит, стадія ремісії. СКХ. Мікроуролітіаз. Отже, батьки позивача, в силу похилого віку є непрацездатними особами, мають хронічні захворювання. При цьому батько позивача потребує постійного догляду та допомоги. Позивач зазначає суду, що єдиним доход його батьків є пенсія. Проте, зважаючи на малий розмір пенсії, інфляцію в країні, та як наслідок зростання цін, батьки позивача не в змозі самостійно забезпечувати себе продуктами харчування, ліками, одягом тощо. Разом з тим, у зв`язку із недостатністю коштів вони не в змозі самостійно оплачувати вартість спожитих комунальних послуг та наданих ним медичним послуг. Щомісяця не придбання для батьків продуктів харчування, предметів особистої гігієни та предметів домашнього побуту позивач витрачає грошові кошти. Разом з тим, крім сплати спожитих комунальних послуг за власну квартиру ( [ADDRESS] ), приблизно 2 500.00 грн. на місяць, позивач щомісяця за власний кошт сплачує вартість спожитих комунальних та інших послуг, що пов`язані з користуванням батьками квартири ( [ADDRESS] ). Крім того, зважаючи на медичні діагнози батьки позивача мають періодично проходити медичне обстеження. Так, відповідно до виписки з історії хвороби № 642 [PERSON] , вона у жовтні 2023 року перебувала на обстеженні та стаціонарному лікуванні у медичному закладі - лікувально-діагностичному центрі «ЛОРІТОМ». Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 05.11.2023, який складено між ПП «ЛОРІТОМ» лікувально-діагностичний центр», з однієї сторони, та позивачем, з іншої сторони, медичним закладом з 27.10.2023 по 05.11.2023 матері позивача надані медичні послуги згідно переліку на загальну суму 26 950.00 грн. При цьому, у цьому акті зазначено, що грошові кошти сплачено [PERSON] , тобто позивачем, у повному обсязі. Разом з тим, відповідно до виписки з історії хвороби № 641 [PERSON] , він у жовтні листопаді 2023 року знаходився на обстеженні та лікуванні у медичному закладі - лікувально-діагностичному центрі «ЛОРІТОМ». Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт (послуг) від 05.11.2023, який складено між ПП «ЛОРІТОМ» лікувально-діагностичний центр», з однієї сторони, та позивачем, з іншої сторони, медичним закладом з 27.10.2023 по 05.11.2023 батькові позивача надані медичні послуги згідно переліку на загальну суму 29 855.00 грн. При цьому у цьому акті зазначено, що грошові кошти сплачено [PERSON] , тобто позивачем, у повному обсязі. Крім того, відповідно до виписки з історії хвороби № 146 [PERSON] , він з 22.03.2023 по 29.03.2023 знаходився на обстеженні та лікуванні у медичному закладі - лікувально-діагностичному центрі «ЛОРІТОМ». При цьому, загальна вартість витрат, понесених позивачем у зв`язку із перебуванням його батька у лікувально-діагностичному центрі «ЛОРІТОМ» у березні 2023 року, складає 41 050.00 грн. Отже, позивачем протягом 2023 року понесені витрати на оплату послуг з обстеження та лікування своїх батьків у медичному закладі - лікувально-діагностичному центрі «ЛОРІТОМ» на загальну суму 97 855.00 грн. Судом також враховано, що єдиним джерелом доходу позивача є заробітна плата, яку він отримує за основним місцем роботи - в Інституті фізики твердого тіла, матеріалознавства та технологій ННЦ ХФТІ (посада: старший науковий співробітник). Із заробітної плати [PERSON] щомісяця сплачуються аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] в розмірі, визначеному рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 № 953/4938/22. На підтвердження цього відповідачем надано довідку про доходи за вересень 2022 року листопад 2023 року від 04.12.2023. Відповідно до змісту довідки про доходи за вересень 2022 року листопад 2023 року від 04.12.2023, загальна сума доходу [PERSON] за вересень 2022 року листопад 2023 року, без урахування аліментів, складає 325 683.96 грн. Якщо від цієї суми відняти суму нарахованого податку з доходів фізичних осіб, то розмір середньої заробітної плати [PERSON] складає 17 200.00 грн. (325 683.96 - 67593,85 = 258090,11 / 15 = 17 200.00 грн.). Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд вбачає зміну матеріального стану у платника аліментів, тобто у позивача, а тому вважає, що його вимоги щодо зменшення розміру аліментів підлягають задоволенню. За правилами ст. 191 СК, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно з п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 15.06.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 263 ЦПК, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 10 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz\~Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27.01.2001), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз\~Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. На підставі викладеного та

Outcome: approved