Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 05.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області складено відповідний актовий запис № 446. Під час перебування у шлюбі [INFO] народилася спільна дитина [PERSON] . 02.11.2022 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У зв`язку з повномасштабною агресією російської федерації проти України, [PERSON] разом з [PERSON] у березні 2022 року покинула територію України, у ході чого отримала тимчасовий прилисток в Німеччині в місті Кельні. У Німеччині [PERSON] почала ухилятися від виконання батьківських обов`язків пов`язаних з вихованням та доглядом спільної дитини [PERSON] . [PERSON] почала вести аморальний спосіб життя, зловживати спиртними напоями та самоусунулась від виховання дитини, починаючи з червня 2022 року. У Німеччині у період часу з червня 2022 року по липень 2023 року вихованням [PERSON] займалася рідна сестра (тітка дитини) [PERSON] . Рішенням місцевого суду міста Кельна від 11.08.2022 року [PERSON] було позбавлено батьківської опіки над [PERSON] . У липні 2023 року у супроводі старшої сестри [PERSON] , [INFO] , [PERSON] повернувся додому в Україну. Наразі [PERSON] проживає разом з [PERSON] у [ADDRESS] . У свою чергу, [PERSON] надалі проживає у Німеччині, до України не поверталася, після повернення [PERSON] на територію України, [PERSON] з дитиною не зв`язувалася, стосунків не підтримувала, вихованням дитини не займалася, аліментів не сплачувала. [PERSON] змінила місце проживання у Німеччині, номер телефону, ухиляється від виконання батьківських обов`язків в частині утримання [PERSON] . Дитина знаходиться на повному утриманні [PERSON] [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням змінити своє ставлення до сина [PERSON] , відновити свої батьківські зв`язки, спілкування з сином, а також надавати матеріальну допомогу, але всі прохання були проігноровані [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити, стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , починаючи з 01 серпня 2023 року, тобто з моменту повернення дитини на територію України, у розмірі 1/4 частки усіх доходів (заробітку) [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.04.2024 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав на подачу заяв по суті справи. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кирієнко В.В. у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення. До судового розгляду від представника позивача адвоката Кирієнко В.В. надійшла заява, в якій позовній вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове\~засідання відповідач\~ [PERSON] \~не з`явилася,\~про причини\~неявки жодного\~разу не\~повідомила,\~будь-яких\~заяв,\~клопотань,\~у тому\~числі відзиву\~на позовну\~заяву від\~неї не\~надходило. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень, всі поштові відправлення, що направлялися судом [PERSON] , за зареєстрованою адресою проживання були повернуті у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності позивача та його представника, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що стороною позивача було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 121, ч. 1 ст. 122 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У ч. 1-3 ст. 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.12.2005 року (а.с. 30) судом встановлено, що 10 грудня 2005 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стані Ірпінського міського управління юстиції Київської області було складено відповідний актовий запис № 446. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.05.2009 року (а.с. 8) судом встановлено, що під час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] . З рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2022 року у справі № 363/1645/22, яке набрало законної сили 05.12.2022 року (а.с. 31-32), судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З відомостей бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», наданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України (а.с. 82-90, 96), судом встановлено, що 21.03.2022 року о 12 год. 12 хв. [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] , у пункті пропуску «Краківець» перетнули державний кордон України, виїхавши закордон. Виїзд дитини за межі України здійснювався на підставі нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] (а.с. 37). У свою чергу, з вказаних відомостей вбачається, що [PERSON] станом на 07.05.2024 року, починаючи з березня 2022 року, на територію України не поверталася. Натомість [PERSON] , [INFO] , повернувся на територію України 25.07.2023 року, після чого за кордон не виїжджав. З довідки про реєстрацію місця проживання від 18.12.2020 року № 866 (а.с. 7) та витягу територіальної громади (а.с. 10) судом встановлено, що з моменту повернення на територію України [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де проживає разом з батьком [PERSON] , який також зареєстрований за вказаною адресою. Таким чином, судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем [PERSON] , а відповідач [PERSON] перебуває за межами України, тобто проживає окремо від дитини. Суд звертає увагу, що конструкція ч. 2 ст. 191 СК України щодо стягнення аліментів за минулий час вимагає від сторони позивача доведення обставин та фактів вжиття заходів одержання аліментів з відповідача, але відсутності можливості їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Таким чином, на сторону позивача покладається обов`язок не тільки довести факт вжиття заходів щодо одержання таких аліментів, але і факт того, що відповідач ухиляється від їх сплати, внаслідок чого отримати їх було неможливо. У позовній заяві позивачем зазначено, що після повернення дитини [PERSON] , [INFO] , на територію України у липні 2023 року, після чого дитина проживає та перебуває на повному утриманні батька, [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] щодо необхідності виконання своїх батьківських обов`язків, взяття участі у вихованні та утриманні спільної дитини, зокрема, шляхом сплати аліментів. Однак [PERSON] проігнорувала прохання [PERSON] , змінила місце проживання, номер мобільного телефону. У той же час до матеріалів позовної заяви не долучено жодних доказів на підтвердження вищезазначених обставин. У зв`язку з цим судом не встановлено обставин, які б давали можливість підтвердити факт вжиття [PERSON] заходів щодо отримання з [PERSON] аліментів на утримання дитини, а також факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків, тобто факт допущення [PERSON] умисної свідомої активної чи пасивної поведінки щодо невиконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] . Виписка з карткового рахунку, відкритого на ім`я дитини [PERSON] (а.с. 15-29), не спростовує вищезазначені висновки суду, оскільки безпосередньо не вказує на факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, а також на факт вжиття [PERSON] заходів щодо отримання аліментів з [PERSON] . Разом з тим, надана інформація беззаперечно підтверджує факт активної систематичної участі [PERSON] в утриманні [PERSON] . Надана копія рішення місцевого суду м. Кельн від 11.08.2022 року (а.с. 40-52) судом оцінюється критично з огляду на те, що вказане рішення суду не було визнано на території України в установленому законодавством порядку (ст. 463-473 ЦПК України), внаслідок чого суд позбавлений можливості посилатися на обставини та факти, описані в рішенні іноземного суду, як на такі, що встановлені та доведені. Схожий висновок щодо юридичних наслідків рішення іноземного суду лише за умови його визнання на території України викладено в постанові КЦС ВС від 07.11.2019 року у справі № 761/24393/18. Крім того, як слідує з нотаріально завіреного перекладу рішення іноземного суду, описані у ньому обставини та події, мали місце до 01 серпня 2023 року, тобто до того моменту, з яким стороною позивача пов`язано вимогу про стягнення аліментів за минулий час. Таким чином, підстав для стягнення аліментів за минулий час, а саме з 01.08.2023 року, судом не встановлено, а стороною позивача не доведено. Разом з тим, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину, враховуючи, що відповідач є працездатною особою, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 03.04.2024 року, тобто з дня пред`явлення позову, і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] . У зв`язку з цим у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З позовної заяви вбачається, що при поданні позову позивачем понесено судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу (5\~000 грн. 00 коп.). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Суд звертає увагу, що судова практика з приводу застосування положень процесуального законодавства щодо механізму подачі заяви про ухвалення додаткового рішення та ухвалення самого рішення з метою розподілу судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу після вирішення позовних вимог по суті є усталеною. Так, відповідно до висновків, викладених у постановах ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 17.03.2020 року у справі № 520/8309/18, від 14.01.2019 року у справі № 927/26/18, від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.03.2018 року у справі № 910/9111/17, від 18.01.2023 року у справі № 369/7551/21, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається послідовно у наступні етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами шляхом подачі заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт, виконаних адвокатом, та доказами, що підтверджують здійснення робіт і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; 3) розподіл судових витрат. Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений. Тобто, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Крім того, суд звертає увагу, що законодавцем визначено процесуальний наслідок не заявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з момент у винесення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про винесення додаткового судового рішення без розгляду. Судом встановлено, що разом з позовною заявою стороною позивача подано попередній орієнтований розрахунок судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, під час судового розгляду до закінчення судових дебатів стороною позивача не було зроблено заяви про відшкодування цих витрат, як і не зазначено про їх відшкодування у самій позовній заяві, не надано доказів на їх понесення, не надано детального опису виконаних робіт, що давало б суду можливість перевірити співмірність заявленого розміру обставинам даної справи та вирішити питання про їх розподіл між сторонами. Крім того, стороною позивача також до закінчення судових дебатів не подано заяви про подання доказів на підтвердження цих витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення. У свою чергу позовна заява містить лише ордер на надання професійної правничої допомоги та договір про надання правової допомоги, з яких, однак, неможливо встановити обставини, що мають значення визначення розміру співмірності витрат у виді професійної правничої допомоги, зокрема, розмір гонорару, порядок його визначення, опис виконаних робіт, факт оплати гонорару тощо. Таким чином, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. У свою чергу, відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial