Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення факту проживання дітей разом із батьком. У поданому до суду позові вказував на те, що починаючи з 2010 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом, однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. [INFO] в сім`ї народилась дитина - [PERSON] . Також, [INFO] в сім`ї народилась друга дитина - [PERSON] . Протягом 2011 - 2023 років позивач разом із відповідачкою спільно виховували та утримували своїх дітей, проживали всі разом за адресою: [ADDRESS] . Однак, ще в лютому 2023 року відповідачка зібрала свої речі та покинула сім`ю, зазначивши, що хоче жити іншим життям, та переїхала проживати до орендованого будинку за адресою: [ADDRESS] , який позивач і допоміг орендувати. Всі спроби позивача налагодити відносини із відповідачкою ні до чого не призвели. Позивач з відповідачкою вже більше року мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Діти залишились проживати разом із батьком. Фактично позивач самостійно виховує та доглядає за своїми малолітніми дітьми, діти перебувають на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. Позивач має можливість доглядати за дітьми краще ніж матір, виховувати та утримувати їх, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, власне житло, що дозволяє зробити для дітей належні умови проживання, догляду та виховання. Однак, відповідачка заперечує проти постійного проживання дітей разом із батьком, вважає, що діти мають проживати тільки з відповідачкою, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самих дітей. При цьому, відповідачка повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дітей, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у їх вихованні та матеріальному утриманні, не цікавиться успіхами дітей в навчанні тощо, а також не має самостійного стабільного доходу. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує своїх синів всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дітей займається тільки позивач за свій рахунок. Натомість, у відповідачки відсутні будь-які обставини, передбачені статтею 188 Сімейного кодексу України, які б звільняли її від обов`язку утримувати своїх дітей. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка самостійно виховує та утримує двох дітей віком до 18 років - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у загальному розмірі 10000 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання. Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі. Відповідачка також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що з 2010 року позивач та відповідачка проживали разом, однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. [INFO] в сім`ї народилась дитина - [PERSON] . Також, [INFO] в сім`ї народилась друга дитина - [PERSON] . Протягом 2011 - 2023 років позивач разом із відповідачкою спільно виховували та утримували своїх дітей, проживали всі разом за адресою: [ADDRESS] . Однак, як вказує позивач та не заперечує відповідачка, ще в лютому 2023 року відповідачка зібрала свої речі та покинула сім`ю, зазначивши, що хоче жити іншим життям, та переїхала проживати до орендованого будинку за адресою: [ADDRESS] , який позивач і допоміг орендувати. Всі спроби позивача налагодити відносини із відповідачкою ні до чого не призвели. Позивач з відповідачкою вже більше року мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Діти залишились проживати разом із батьком. Фактично позивач самостійно виховує та доглядає за своїми малолітніми дітьми, діти перебувають на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. Позивач має можливість доглядати за дітьми краще ніж матір, виховувати та утримувати їх, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, власне житло, що дозволяє зробити для дітей належні умови проживання, догляду та виховання. Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами. Відповідачка заперечує проти постійного проживання дітей разом із батьком, вважає, що діти мають проживати тільки з відповідачкою, нехтуючи правами позивача як батька, та інтересами та бажанням самих дітей. При цьому, відповідачка повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дітей, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у їх вихованні та матеріальному утриманні, не цікавиться успіхами дітей в навчанні тощо, а також не має самостійного стабільного доходу. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує своїх синів всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дітей займається тільки позивач за свій рахунок. Обставини, передбачені статтею 188 Сімейного кодексу України, які б звільняли відповідачку від обов`язку утримувати своїх дітей судом не встановлені. Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його діти наразі постійно проживають із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, власне житло, самостійно займається вихованням та утриманням дітей. Просить визначити місце проживання дітей разом із ним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, суд дійшов висновку про необхідність визначення місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , а також встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка самостійно виховує та утримує двох дітей віком до 18 років - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ., оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дітей. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позивач зазначив, що відповідач не займається належним вихованням дітей, не приділяє достатньо уваги їм, не займається їх моральним та фізичним вихованням. Відповідно до ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 1 статті 184 СК України Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У відповідності до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В положеннях ч. 2 статті 182 СК України зазначено що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дітей у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно на кожну дитину, а всього - 10000,00 грн. щомісячно, що є достатнім для участі відповідачки у забезпеченні дітей необхідними для нормального життя та розвитку речами. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У зв`язку із цим, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дітей у розмірі 10000,00 грн. щомісячно, також підлягають задоволенню, оскільки вказане відповідає інтересам дітей. На підставі викладеного та

Outcome: approved