Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача невиплачену йому заробітну плату за період з 15.07.2023 по 31.08.2023 в сумі 28523,33 грн, компенсацію за 34 календарних дні невикористаної відпустки в сумі 21478,14 грн., оплату простою за період з 01.09.2023 року по 14.09.2023 в сумі 1914,25 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15.09.2023 по 13.03.2024 у розмірі 99437,07 грн., а всього 151352,79 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 11.11.2015 по 14.09.2023 перебував з відповідачем у трудових відносинах. 14.09.2023 його звільнено х роботи за угодою сторін. В наказі про звільнення зазначено вказівку щодо виплати йому компенсації за 34 невикористаних календарних дні відпустки. Проте, в день звільнення йому не проведено розрахунку, а саме: не виплачена заробітна плата за другу половину липня з 15.07.2023 по 31.07.2023, за серпень 2023 та заробітна плата за першу половину вересня з 01.09.2023 по 14.09.2024 та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Звернувшись із листом до ТОВ «Дієса» про надання йому довідки про розмір заробітної плати, як була йому нарахована у 2023 році, але не виплачена, довідки про розмір нарахованої компенсації за 34 невикористаних календарних днів щорічної відпустки, яка повинна була бути йому виплачена при звільненні, отримав розрахунковий листок за вересень 2023 року, згідно з яким при звільненні йому було нараховано 51915,72 грн., а саме: компенсація відпустки 21478,14 грн., залишок невиплаченої заробітної плати за липень 2023 року та заробітна плата за серпень 2023 року 28523,33 грн., оплата простою за період з 01.09.2023 по 14.09.2023 року 1914,25 грн. Загальна сума до виплати позивачу скала 47354,20 грн, загальнообов`язкові відрахування 4561,52 грн. Згідно витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування, отриманого в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, страхувальник ТОВ «Дієса» подав до Пенсійного фонду України дані щодо розміру заробітної плати застрахованої особи [PERSON] лише за період по червень 2023 року. 31.08.2023 на його банківський рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» надійшли кошти від ТОВ «Дієса» у розмірі 5393,50 грн. із вказанням призначення платежу «заробітна плата за липень». Заробітна плата за другу половину липня 2023 року, за відпрацьований серпень 2023 року та заробітна плата за відпрацьовану першу половину вересня 2023 року станом на день подачі заяви йому не надходила. Заробітна плата за липень та серпень 2023 року. 31.08.2023 на його банківський рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» надійшли кошти від ТОВ «Дієса» у розмірі 5393,50 грн. із вказанням призначення платежу «заробітна плата за липень». Таким чином, відповідач провів з ним розрахунок за першу половину липня 2023 року. Розрахунок за другу половину липня станом на день подачі позовної заяви з ним не проведений. Згідно розрахункового листка за вересень 2024 року, отриманого позивачем від відповідача, станом на 01.09.2023 борг ТОВ «Дієса» по заробітній платі перед [PERSON] становить 28523,33 грн. Дана заборгованість включає в себе борг за другу половину липня та за серпень 2023 року. Заробітна плата за вересень 2023 року. 3 01.09.2023 по 14.09.2023 року відповідачем було оголошено простій. Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно розрахункового листка за вересень 2023 року, отриманого позивачем від відповідача, ТОВ «Дієса» заборгувало позивачу 1914,25 грн. оплати простою за період 01.09.2023-14.09.2023. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за яас затримки розрахунку при звільненні, який за період з 15.09.2023 по 13.03.2024 складає 99437,07 грн. (129 днівх770,83 грн. середньоденної заробітної плати). Процесуальні дії у справі: 30.04.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлено судом: [PERSON] з 11.11.2015 по 14.09.2023 перебував у трудових відносинах з відповідачем. На підставі наказу №Z00/13/09/007 від 14.09.2023 [PERSON] звільнено з посади продавця консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. У наказі зазначено: виплатити компенсацію за 34 невикористаних календарних дні відпустки. Як вбачається з Розрахункового листка за вересень 2023 року ТОВ «Дієса» [PERSON] нараховано: компенсацію за 34 дні відпустки: 21478,14 грн., оплата простою (9 днів) 1914,25 грн., борг підприємства на початок місяця: 28523,33 грн. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. При цьому, відповідно до п.6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Враховуючи вищенаведене, вимога позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 28523,33 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів є підставною та підлягає задоволенню. Відповідно до абзацу 4 частини 1статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки". Частиною 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, зокрема, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Враховуючи те, що на день звільнення позивачу н виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, позов в цій частині також підлягає до задоволення. Крім цього, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст.81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач в період з 11.11.2015 по 14.09.2023 перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за угодою сторін. Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на розрахунковий лист за вересень 2023. Проте, судом не може бути взято такий до уваги, зважаючи на те, що в такому не зазначено розмірі заробітної плати за останні два місяці роботи, що дало б можливість обчислити середній заробіток за час розрахунку при звільненні. Разом з тим, позивачем представлено суду індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, в якому зазначено, що останні нарахування [PERSON] були: у травні 2023 року - 15984,75 грн. (31 день), у червні 2023 року 20418,19 грн. (30 днів). Оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем у день звільнення 14.09.2023, то розрахунок відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України слід проводити за період з 15.09.2023 і в межах шестимісячного строку, визначеного у ст.117 КЗпП України). При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача слід розраховувати наступним чином: (15984,75+20418,19) : 61 = 596,77 грн. Враховуючи принцип диспозитивності, тривалість невиплати позивачу належної йому до виплати заробітної плати, відсутність відомостей про погашення відповідачем заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за період з 15.09.2023 по 13.03.2024. У наведеному позивачем розрахунку, останній вказує, що кількість робочих днів за цей період складає 129 днів. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 15.09.2023 по 13.03.2024 становить 76983,33 грн (із розрахунку 596,77 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 129 робочих день часу затримки розрахунку при звільненні. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 76983,33 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Позивачем у позовній заяві заявлено дві вимоги майнового характеру стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 28523,33 грн та 1914,25 грн. простою, компенсацію за 34 календарних дні невикористаної відпустки в розмірі 21478,14 грн., а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 99437,07грн. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, при подачі позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач був звільнений від сплати судового збору в цій частині. Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Як зазначено вище, ціна позову при зверненні до суду становила 151352,79 грн., а відтак, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір, з врахуванням ціни позову, 1211,20 грн., проте, як вказано вище, при подачі позову був звільнений від сплати судового збору. За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн судового збору.

Outcome: approved