Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 17.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики відповідно до якого відповідач отримала у борг 35\~000,00 доларів США з кінцевим строком повернення 18.03.2023 року. Однак, в порушення вимог договору позики, відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, грошові кошти не повернула, а тому позивач просить стягнути з [PERSON] 1\~330\~504,00 грн., що є 35\~000,00 доларів США по курсу НБУ на 02.01.2024 року, в рахунок повернення боргу за договором позики, 17\~112,92 грн. інфляційне збільшення, 31\~822,14 грн. штрафні санкції. 23.01.2024 року ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, відповідач не скористалась своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого, [PERSON] одержала від [PERSON] 35\~000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 18.03.2023 року, що підтверджується копією розписки написаною [PERSON] . Згідно ст.\~626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.\~1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.\~1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №\~464/3790/16-\~ц (провадження №\~14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі №\~128/891/20-ц. Цивільний кодекс\~України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №\~500/1755/17. У частині першій статті 1049\~ЦК\~України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №\~201/11388/17 провадження №\~61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №\~319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №\~524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №\~604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №\~501/1773/16-ц. Відповідно до ст.\~525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ч.\~1 ст.\~527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.\~629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи копію розписки, судом встановлено, факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Також, сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Матеріали справи не містять будь-яких даних щодо повернення у визначений строк позиченої грошової суми, зважаючи на що суд дійшов висновку, що у визначений в договорі позики (розписка) термін відповідач позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернув, зважаючи на що виникла заборгованість у розмірі 21\~000,00 доларів США, яка підлягає примусовому стягненню заборгованість за укладеним договором позики з відповідача на користь позивача. Крім того, представником позивача подано до суду, як доказ на підтвердження отримання [PERSON] у борг коштів від [PERSON] , USB-флеш-накопичувач (флешку), на якому містіться три відео-файли, які були досліджені судом, з яких вбачається, що [PERSON] власноруч пише розписку, однак, дані відео не є належним доказом отримання, саме 17.03.2023 року, відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 35\~000,00 доларів США, оскільки відео датоване 27.10.2023 року. Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з поданої копії розписки від 17.03.2023 року, [PERSON] зобов`язалась повернути отримані грошові кошти у розмірі 35\~000,00 доларів США 18.03.2023 року. Звертаючись до суду з позовною заявою, [PERSON] вказує, що [PERSON] не повернула суму позики, що становить 1\~330\~504,00 грн., та еквівалентна 35\~000,00 доларів США за курсом Національного банку України станом на 02.01.2024 року. За приписами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як встановлено під час розгляду справи, умови договору позики грошей позичальником не виконані, в передбачений договором строк позика повністю не погашена. Будь яких доказів на спростування заявлених позовних вимог [PERSON] до суду не надала, як і не надала доказів щодо належного виконання нею умов договору позики від 17.03.2023 року. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу, у розмірі 1\~330\~504,00грн., що є 35\~000 доларів США в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 02.01.2024 року, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача 3% річних у розмірі 31\~882,14 грн., суд дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи положення статті 625 ЦК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 3% річних у розмірі 31\~822,14 грн. Щодо заявленої [PERSON] позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 17\~112,92 грн., суд дійшов наступного. Відповідно до статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини 2 статті 625\~ЦК України, щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у справах №910/11249/17 від 07.02.2018 року, №905/192/18 від 11.10.2018 року, №910/15714/18 від 04.12.2019 року, та №916/4693/15 від 18.09.2020 року, вбачається, що застосування положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у справах щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Отже, можливість нарахування інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, виключається. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням вимоги частини 2 статті 625 ЦК України, та правової позиції Верховного суду щодо застосування приписів частини 2 статті 625 ЦК України, заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 17\~112,92 грн. задоволенню не підлягають, оскільки, можливість нарахування інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, виключається. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 1\~330\~504,00грн., що є 35\~000 доларів США в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 02.01.2024 року та 31\~882,14 грн. 3% річних. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial