Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

ТОВ «ДіджиФінанс» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 липня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено угоду №200064822 щодо кредитування (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого на умовах повернення, платності, строковості банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 19000 грн, з встановленим строком користування з 15 липня 2014 року по 20 травня 2017 року, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТОВ «ДіджиФінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за зазначеним кредитним договором. ПАТ «Банк Михайлівський», правонаступником якого є ТОВ «ДіджиФінанс», виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Станом на 14.12.2023 року розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить: 18806,99 грн - заборгованість за кредитом; 48540,99 грн - заборгованість за процентами. Така сума заборгованості розрахована станом на дату укладення договору факторингу між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» і зафіксована в додатку до договору реєстрі кредитних договорів. Господарські операції на підставі договору №200064822 від 15.07.2014 в тому числі розрахунок заборгованості проводились ПАТ «Банк Михайлівський» на основі зарахованих сум та програмного ліцензованого забезпечення, як визначено законом. Надані виписки з кредитного рахунку відповідачки сформовані ФГВФО оскільки банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Просить стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Діджи Фінанс» цю заборгованість за договором №200064822 від 15 липня 2014 року у розмірі 673447,98 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК просить стягнути на підставі ст. 625 ЦК, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язання 30929, 51 грн, 3 % річних 6060,94 грн, всього 104\~338,\~43\~грн та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 22.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що позов необґрунтований. Вимоги за вказаним кредитним договором вже були предметом судового розгляду в справі № 168/1102/23, і рішенням суду, яке набрало законної сили, відмовлено в позові про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом в сумі 18\~806,99 грн та 48540,99 грн відповідно. Очевидно, що заявляючи позовні вимоги про стягнення 3 процентів річних та інфляційних, як похідні вимоги до основних позовних вимог, в яких судом вже відмовлено, позивач намагається уникнути відмови в відкритті провадження. В цій частині позовних вимог вже є рішення суду, а вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних не підлягають задоволенню, як похідні вимоги від основної суми заборгованості, в стягненні якої відмовлено. Також представник відповідача подала заяву про застосування позовної давності, яку обґрунтовує тим, що з матеріалів справи та виписок з кредитних рахунків встановлено, що відповідач не вносила платежів з кредитним договором з 23.05.2016, кінцевий строк повернення кредиту 20.05.2017, відтак позивач пропустив строк звернення до суду. Відповідь на відзив від позивача не надійшла. У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи викладені у відзиві, просить відмовити в позові, а у випадку якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість позовних вимог, просить застосувати позовну давність. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що оформила кредит на прохання своєї колишньої подруги, якій були потрібні кошти, однак подруга обманула, та позичені кошти їй не повернула. Оскільки кредитні кошти в той же час передала подрузі, то не знає яка була сума кредитних коштів та які умови договору. Таких договорів уклала кілька. Заборгованість за два з них повністю самостійно сплатила зі своєї пенсії, замість подруги, проте за якими саме договорами не знає. У судове засідання на 11.06.2024 р. учасники справи на з`явилися. Представник позивача просить розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача просить розглянути справу за її відсутності, щодо позову заперечує. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» (надалі\~Банк) та [PERSON] - за заявою (офертою) був укладений кредитний договір № 200064822 (надалі\~Договір). Відповідно умов Договору Банк надає відповідачці кредитний ліміт 19\~000 грн (том 1 а.с.16). Максимальна ставка по ліміту 53,8% 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДіджиФінанс» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №7_БМ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №200064822, укладеним 15 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ДіджиФінанс» (а.с.12 том 1). Відповідно до витягу з додатку №1 до Договору факторингу №7_БМ про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, загальна заборгованість [PERSON] за договором №200064822 від 15 липня 2014 року становить 673447,98 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту 18806,99 грн., заборгованості за доходами 48540,99 грн., а також вказана дата закінчення кредитного договору 20 травня 2017 року (а.с.15 том 1). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1\~ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення\~невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Стаття 513 ЦК України\~передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями\~ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1\~ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відповідачка факт укладення договору кредиту визнала. Проте, на яку суму вона отримала кредит не може суду повідомити, оскільки з її слів віддала ці кошти іншій особі, на прохання якої і для потреб якої і взяла кредит. Також відповідач дала пояснення про те, що сплачувала замість цієї особи кредит кошти за двома якимись кредитними договорами, проте за якими саме не може повідомити, документи не зберігала, тому суду не надала. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач на підтвердження заборгованості та її розміру подав до суду заяву (оферту) №200064822 від 15 липня 2014 року, анкету №467381 від 15 липня 2014 року, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту від 15 липня 2014 року, тарифи по продукту «VisaPlatinumCashBack», розписку про отримання платіжної картки, договір №7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ДіджиФінанс» та додаток № 1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року, згідно з яким заборгованість відповідачки вказана в сумі 67 347, 98 грн. Також позивач надав виписки з карткового рахунку відповідачки та розрахунок заборгованості за інфляційними втратами і трьох процентів річних. Згідно з наданим розрахунком заборгованості основна сума заборгованості відповідачки за договором, яку просить стягнути позивач, розрахована ним за період з 07.12.2020 по 06.12.2023 і становить 67\~347,98 грн. (а.с.22 том 1) - саме в такому розмірі, який вказаний в додатку №1 до договору відступлення права вимоги. Отже сума заборгованості відповідачки визначена станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 20.07.2020 відповідно до реєстру кредитних договорів. Згідно з наданим суду розрахунком заборгованість по інфляційних втратах та 3 % річних розраховані за період з 07.12.2020 по 06.12.2023, і обчислені від суми основної заборгованості (67\~347,98 грн). Проте, з доводами позивача про розмір заборгованості відповідачки суд не може погодитись з таких підстав. Відповідач факт укладення кредитного договору визнає, суму кредиту не пам`ятає, стверджує про те, що сплачувала кошти за кредитом. Проте, щодо строку дії договору, то суд зазначає таке. Суду надано документи, з яких встановити строк дії договору, а відтак і період нарахування процентів за користування кредитом, неможливо. Так, в заяві (оферті) від 15.07.2014 передбачено: кредитний ліміт 19000 грн., дата відкриття рахунку - 15.07.2014 р., максимальна ставка по ліміту 58,5 %, строк дії кредитного договору не вказаний (а.с. 16 том 1). Довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «VisaPlatinumCashBack» містить інформацію про те, що сума можливого кредиту вказана до 50000 грн, строк кредиту 12 місяців. У додатку №1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року вказана дата закінчення договору кредиту - 20.05.2017, сума кредиту 19\~000 грн, розмір кредитної заборгованості 67\~347, 98 грн. Однак вказані документи не підтверджують доводів позовної заяви, що строк кредитування становить з 14.07.2014 до 20.05.2017 р. Щодо суми заборгованості, суд звертає увагу на наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в правовому висновку - у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. Позивач, на обґрунтування позовних вимог надав суду виписки з кредитних рахунків відповідачки. Проте наданими виписками не підтверджується розрахунок заборгованості відповідачки здійснений позивачем. Так, згідно з наданою випискою за договором № 200064822 від 15.07.2014 з карткового рахунку відповідачки за період 23.05.2016 по 27.07.2020, що міститься на одному аркуші, зазначено, що 03.04.2017 р. оприбутковано залишок за кредитним договором від 15.07.2014 в сумі 18806, 99 грн, згідно з рішенням ВДФГВФО від 02.03.2017 р., отримувач - ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА», платник ПАТ «БАНК Михайлівський» (а.с23 том 1). Таким чином, в виписці лише вказано про перехід заборгованості від ПАТ «БАНК Михайлівський» до ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» в сумі 18806,99 грн, водночас позивачем не надано розрахунку цієї заборгованості станом на дату укладення договору факторингу, з урахуванням сплачених відповідачкою платежів. Згідно з цією ж випискою дата 22.05.2017, вказано призначення платежу прострочена заборгованість за кредитним договором в сумі 18806,99 грн, але вже з іншим номером договору - КД № 200064822_КІ, а саме за договором, за яким позивач не просить стягнути заборгованість (а.с. 23 том 1). Аналогічного договору стосується і виписка з рахунку від 22.05.2017 та від 04.11.2019 (а.с.24 том 1). \~ \~ \~ \~Решта виписок з карткового рахунку, долучених до позову, також не є доказом в даній праві, оскільки стосуються інших договорів, які не є предметом позову, а саме, як вказано в цих виписках стосуються договорів з іншими номерами - № 200064822/1 від 15.07.2014 (а.с.25 том 1); договору № 200064822_КІ від 15.07.2015 (т.1 а.с.118- 225), № 200284177 від 21.05.2015 (т.1 а.с.26-117). Додатково слід звернути увагу, що, незважаючи на схожі номери кредитних договорів, в цих виписках вказаний картковий номер відповідачки, що не відповідає номеру вказаному в оферті та в розписці про отримання відповідачкою картки. Отже ці докази є неналежними. Таким чином, суд не може перевірити розрахунок заборгованості відповідачки за спірним кредитним договором, оскільки не можливо встановити суму отриманого кредиту, сплачених коштів за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом, дату їх сплати на нарахування. Водночас відповідач стверджує, що кошти сплачувала. З урахуванням пояснень відповідачки про те, що вона укладала кілька кредитних договорів і заборгованість за ними сплачувала, і в виписках є дані про нарахування і сплату коштів, однак за іншими номерами кредитних договорів, аніж вказаний в позовній заяві, відтак ідентифікувати належність вказаних виписок з карткового рахунку відповідачки як доказ розрахунку заборгованості саме за договором №200064822 від 15.07.2014 не можливо. За таких обставин, суд приходить висновку, що позивач, всупереч ст.81 ЦПК, не довів належними та допустимими доказами як факту отримання відповідачкою конкретної суми кредиту, строку кредитування, розміру заборгованості за кредитним договором, а відповідно і немає також підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Сторона відповідача подала також заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем позовної давності, суд зазначає, що з огляду на те, що суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, то питання про застосовування позовної давності не вирішується, оскільки є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо доводів сторони відповідача про те, що вимоги по даному кредитному договору вже були предметом судового розгляду, то слід вказати, що в даному позові позивач розраховує суму заборгованості за інший період. А також вказує інші складові заборгованості, що не були предметом судового розгляду в справі № 168/1102/23. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, про відмову в позові за необґрунтованістю. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed