Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 17.07.1999р. був зареєстрований шлюб між ним та [PERSON] , про що було видано свідоцтво про одруження [NUMBER] Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї. Від цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 13.02.2020 р. між позивачем та відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.02.2020р. у цивільній справі № 761/19044/19. Позивач стверджує, що діти проживають з ним та лише він виховує та зазбечує дітей, оскільки відповідач з 2019 року самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо витрат на задоволення основних потреб дітей (харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення), і в результаті цього, весь тягар витрат ліг виключно на позивача. У зв`язку із тим, що відповідач уникає викання обов`язку по утриманню дітей, у червні 2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей. 17.07.2020р. Печерським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ № 757/27160/20-ц про стягнення аліментів з відповідача. Позиач вказує, що з 2018 року і по теперішній час відповідач не проживає разом із дітьми, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , у квартирі, що належить її матері [PERSON] . В той же час, будучи матір`ю молодшого сина [PERSON] , відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, тобто фактично самоусунулась від участі у вихованні дитини, епізодично провідує сина, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину та не перебуває з сином. Також, відповідач ухиляється від виконання Розпорядження № 444 і рекомендацій Комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області органу опіки та піклування, та не бере жодної участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач ухиляється від добровільного виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання наших дітей, в першу чергу сина [PERSON] , і також свідчить про те, що всі дії [PERSON] спрямовані на задоволення її власних інтересів на шкоду інтересам дітей та безпосередньо дітям, в першу чергу на шкоду [PERSON] ( [INFO] ). З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] від 28.12.2011 р. 11.05.2022 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду. 12.09.2022 представником відповідача були подані відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що діями позивача на відповідача здійснюється психологічний тиск. Також, зазначено, що [PERSON] почав перешкоджати відповідачу зустрічам з дітьми, постійно провокуючи конфлікти при спробах спілкування, або просто переховуючи дітей, про що свідчить акт опитування [PERSON] від 29.05.2020, а тому відповідач була вимушена звернутися до Служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням нормалізувати участь відповідача у вихованні дітей. В результаті вивчення ситуації та рекомендацій служби у справах сім`ї та дітей Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією 04.09.2020 року було видане розпорядження №444, яким було визначено участь матері у вихованні [PERSON] , [INFO] , та встановлено черговість з батьком у вихованні дитини в режимі «тиждень через тиждень» починаючи з 07 вересня 2020 року. Разом з цим, позивач постійно оскаржував дане рішення у судді першої та апеляційної інстанції, якому у задоволенні його вимог було відмовлено. Також у жовтні 2020 року службою у справах сім і га дігей Печерською районної в м. Києві державної адміністрації було складено і направлено до суду висновок, згідно з яким Служба рекомендувала суду визначити місце проживання неповнолітньої дитини з матір`ю. Разом з цим, позивачем було спровоковано ряд позовних заяв до суду, з метою обмеження участі відповідача у вихованні дітей. Окрім цього, дії позивача щодо штучного створення обставин, з приводу ніби-то проживання свого і дітей не за адресою реєстрації, є такими, що не відповідають реальному стану справ, та направлені на зловживання процесуальними правами, перешкоджанню участі в судових процесах служби у справах сім`ї та дітей Печерською районної в м. Києві державної адміністрації, яка видала нормативно-правові акти, що не задовольняють [PERSON] , перешкоджанню виконання Розпорядження №444, виданого Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією 04.09.2020 року, та на введення судів в оману. Представник відповідача вказує, що твердження позивача про те, що діти перебувають повністю на його утриманні є неправдивими та не підтверджуються жодними доказами, оскільки у відповідача відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується документами. Також [PERSON] після досягнення її старшим сином повноліття у березні ще продовжувала сплачувати аліменти на його утримання до відповідного перерахунку суми аліментів державним виконавцем. [PERSON] працювала і працює постійно, вона є викладачем іноземних мов, зареєстрована як фізична особа-підпиємець, працює по договору. Так, у доказах, які надані позивачем, зокрема витяги з ЄРДР не зазначено, що кримінальні провадження розслідуються відносно [PERSON] , зазначено що невідома особа нанесла [PERSON] тілесні ушкодження. Строки завершення досудового розслідування в цих провадженнях минули в липні 2020 року та січні 2021 року. Звичайно і сам факт періодичного отримання травм обличчя позивачем від сторонніх осіб на регулярній основі не свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Також, представник відповідача зазначив, що 07 липня 2022 року Печерським районним судом м.Києва було розглянуто аналогічний позов [PERSON] , який стосувався старшого сина у справі № 757/47152/20-ц, у задоволенні якого було відмовлено. З врахуванням зазначених обставин, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 04.10.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якому не погоджувався з доводами представника відповідача, оскільки вони є безпідставними та не відповідають дійсності. 15.08.2023 ухвалою суду було залучено до участі у справі № 757/7986/22-ц, у якості третьої особи: Службу у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 30.01.2024 ухвалами суду було відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження та призначення експертизи. 30.01.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні дитини. В судове засідання відповідач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, а відтак відповідач свою позицію стосовно позову виклала. Представники Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з цим, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області направила лист, в якому просила розглядати справу без їх представника. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 17.07.1999 р. був зареєстрований шлюб між позивачем та [PERSON] , про що було видано свідоцтво про одруження [NUMBER] Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї (том 1, а.с.9). Від цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 13-14). 13.02.2020р. між позивачем та відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.02.2020р. у цивільній справі № 761/19044/19 (том 1, а.с. 10-12). Діти проживають разом з позивачем, за адресою: [ADDRESS] , у приватному будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується актами про встановлення факту проживання (том 1, а.с. 30-32) та висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 33), довідками від 02.08.2021, 13.10.2022 (том 1, а.с.34-35). 17.07.2020 р. Печерським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ № 757/27160/20-ц про стягнення аліментів з відповідача. 09.01.2020 було складено протокол АПР18 140962 на відповідача про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, однак наслідки розгляду даного протоколу позивачем не було долучено до матеріалів справи (том 1, а.с. 80), те саме і стосується інших постанов, які позивач долучив до матеріалів та на які посилались в судовому засіданні. Разом з цим, у матеріалах справи наявна постанова Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2021 у справі 757/879/21-п, де адміністравтине провадження відносно [PERSON] було закрито, у зв`язку з малозначністю діяння та оголошено усне зауваження (том 1, а.с.49-50). Однак, представником відповідача було долучено постанову Київського апеляційного суду від 10.03.2021 якою було скасовано постанову Печерського районного суду м. Києва від 27.01.2021 у справі 757/879/21-п та аміністративне провадження було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП (том 2,а.с.87-89). Також позивач та старший син вважаючи, що відповідачем не виконуються батьківські обов`язки, зверталися із заявами до Печерського управління поліції ГУ НП України в місті Києві та до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (том 1, а.с. 107-114). Впродовж 2020 року, позивач постійно звертався до компетентних органів, а саме: Органу опіки і піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації голова Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Комісії з питань захисту прав дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Печерське УП ГУ НП у м. Києві, Київської міської державної адміністрації, Уповноваженого Президента України з прав дитини, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків відносно дітей, в т.ч. [PERSON] , які долучені до матеріалів позову. Органом опіки та піклування Печерської районної державної адміністрації у місті Києві було видано розпорядження від 04.09.2020 р. № 444 «Про визначення участі матері у вихованні дитини», яким визначено участь відповідача у вихованні малолітнього [PERSON] , наступним чином: з понеділка 8.00 год. до неділі 19.00 год., забирати та повертати дитину за адресою: [ADDRESS] ; встановити черговість участі у вихованні дитини - гр. [PERSON] - тиждень через тиждень, починаючи з 07.09.2020 року до набрання законної сили рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини (том 1, а.с.106). Позивач стверджує, що у серпні 2021 року посадовими особами Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною 5 статті 184 КУпАП відносно відповідача за невиконання Розпорядження, однак позивачем не долучено до матеріалів справи результату розгляду справи, на яку він посилається (757/42648/21-п). Разом з цим, представником відповідача долучено копію постанови Київського апеляційного суду від 01.06.2023 у справі 757/31189/22-п, з якої вбачається, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2023 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП за епізодом від 19.09.2022р. Провадження у справі відносно останнього було закрито, у зв`язку з закінченням строків (том 2, а.с. 237-239). Апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення та дану постанову було залишено без змін. При цьому, представником відповідача долучено копію рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.04.2021 у справі №757/39693/20-ц, з якого вбачається, що [PERSON] оскаржував розпорядження №444, яке на його думку, відповідач не виконує. Також позивачем долучено висновок судово-психіатричного експерта №60 та висновок експерта №9671 за результатами проведення додаткової судово-психологічної експертизи (том 1, а.с. а.с.217-228). У відповідності до висновку №60, експерт зазначив, що [PERSON] виявляє сильний емоційний зв`язок з батьком та демострує любов та прив`язаність до нього. Також дитина виявляє значиме позивтине ставлення до матері [PERSON] та страшого брата. Така ж позиція і викладена у додатковому висновку №9671. З даними висновками представник відповідач не погоджувалась та долучала свій висновок по аналізу висновку №60 (том 2, а.с.90-93). Окрім цього, позивач стверджує, що за його заявами було відкрито кримінальні провадження, у зв`язку завданням тілесних ушкоджень останньому, однак результатів та доказів вини відовідача не були долучені. Також, позивачем долучено копію рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2022 у справі 757/44421/21-ц про видачу обмежувального припису щодо заборони [PERSON] щодо спілкування, контактування та наближання до [PERSON] (том 2, а.с.42). 21.06.2023 рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі 757/4115/20-ц визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком - [PERSON] та позов [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та визначення способу участі у вихованні дітей було задоволено частково. Так, даним рішенням чітко було встановлено участь матері у вихованні малолітнього сина та заборону [PERSON] чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні та спільному проведенні часу з сином (том 2, а.с.192). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Дана обставина також підтверджується, наданими позивачем дисками з відеофайлами, які були оглянуті судом у судовому засіданні, де чітко видно, що відповідач [PERSON] регулярно відвідує дитину - [PERSON] , але з незалежних від неї причин, в силу поведінки самого позивача та дитини, не може належним чином виконати свої обов`язки та реалізувати свої права щодо участі у вихованні дитини. Всі інші докази, на які послався позивач не доводять не бажання відповідача щодо спілкування та виховування сина. Також, представником відповідача були належним чином спростовані твердження позивача, з яких вбачається, що матір бажає спілкуватись та виховувати сина. Окрім цього, висновку про доцільність позбавлення батьківських прав не було надано суду, однак він несе лише рекомендаційний характер та врахування його судом не є обов`язковим. Суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Відтак, враховуючи, що матір дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина, свідчить про те, що відсутні підстави, які свідчать про позбавлення її батьківських прав. Обставини, на які посилається позивач, є наслідком особистих відносин сторін, які негативно впливають на психологічний стан здоров`я сина, який має право спілкуватись з обома батьками, які мають рівні права на участь у вихованні дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Загалом суд вважає, що поведінка позивача та відповідача має бути спрямована на забезпечення в першу чергу інтересів дитини, надання можливості зростати в нормальних психологічних умовах, надання можливості дитині самостійно визначатись з бажаням спілкуватись з матірю. Суд наполягає на тому, що обоє батьків мають шукати шляхи вирішення своїх конфліктних ситуацій, з метою забезпечення дитині нормального дитинства, формування бачення та відчуття сім`ї, поваги до батька та матері та їх життя. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки посилання позивача зводяться до негативного ставлення до матері дитини та їх стосунків, а тому твердження та докази, на які посилається позивач, не свідчить, що станом на день розгляду позову наявна критична ситуація, яка свідчить, що є обґрунтовані підстави для позбавлення батьківських прав матері.

Outcome: dismissed