Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

04 грудня 2023 року [PERSON] подала до суду позов, в якому просила змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, який було встановлено судовим наказом Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року у справі ЄУН №337/4314/23 Провадження №2-н/337/515/2023 про стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття. В обґрунтування вказано, що розмір аліментів підлягає зменшенню, оскільки позивачка має і добровільно утримує іншу свою дитину [PERSON] , [INFO] . Крім того, на цей час вона не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, і томе не може сплачувати позивачу аліменти, розмір яких зараз близько 3500 гривен. Ухвалою судді від 06 грудня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 06 грудня 2023 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, згідно якої за результатами судового розгляду просила зменшити розмір аліментів, який було встановлено судовим наказом Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2023 року у справі ЄУН №337/4314/23 Провадження №2-н/337/515/2023 про стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття. Також просила компенсувати за рахунок відповідача судові витрати, які вона очікує понести, в розмірі 7000 гривень. Ухвалою судді від 13 грудня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче судове засідання. 28 грудня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову і посилався на відсутність доведених підстав для зменшення розміру аліментів. Витрати позивачки на правничу допомогу вважав необґрунтованими. Просив компенсувати йому витрати на правову допомогу у розмірі 3500 гривень. 12 січня 2024 року позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, в якому наполягала на обґрунтованості і справедливості позовних вимог. 22 лютого 2024 року відповідач [PERSON] подав заяву про долучення доказів у справі. 22 лютого 2024 року заяви про долучення доказів у справі подані представником відповідача адвокатом Середою Д.М. Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року закрите підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні позову, оскільки вона має ще другого сина, якого також необхідно утримувати. Наполягає, що її доходи не дозволяють їй сплачувати аліменти у визначеному розмірі, який просить зменшити з 1/4 частки заробітку (доходу) до 1/6 частки заробітку (доходу). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність жодних доказів, що підтверджують зміну матеріального становища позивачки, та вплив наявності у неї другої дитини на неспроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі. Наполягав на необхідність стягнення аліментів з позивачки у розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу). Крім того вказував на наявність у неї неофіційних доходів від ведення підприємницької діяльності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що судовим наказом від 14 серпня 2023 року у справі №337/4313/23 Провадження №2-н/337/515/2023, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце попередньої реєстрації: [ADDRESS] , аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований: [ADDRESS] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, в силу вимог ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того із батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом стягувача аліментів. За п.4) ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів, чи суттєві зміни у його сімейному стані, можуть бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Однак, на обставину, що зумовлює необхідність зміни розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , позивачка посилається на перебування у відпустці по догляду за іншою дитиною [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні підтвердила, що не має інших змін матеріального становища, сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я. Аліменти на утримання [PERSON] з неї не стягувались. Допомогу вона надає добровільно і перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною. На переконання суду, така обставина не може бути підставою для зміни розміру аліментів в розумінні ст. 192 СК України. Аліменти на утримання [PERSON] , 30.10.2010 року стягнуто судовим наказом у передбаченому п.4) ч.1 ст. 161 ЦПК України розмірі. Нові діти на утриманні у позивачки після цього не з`явились. Будь-яким іншим чином матеріальне становище чи сімейний стан не змінились, здоров`я не погіршилось. Також з позивачки [PERSON] не стягувались аліменти на утримання [PERSON] . Крім того, [PERSON] вже більш як рік тому досяг трирічного віку, а отже позивачка перебуває у відпустці для догляду за дитиною до 6 років, яка є не оплачуваною, що також підтверджено інформацією про доходи позивачки. Однак в судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що продовжила строк перебування у відпустці по догляду за дитиною після досягнення нею трьох років, не у зв`язку із станом здоров`я дитини і її особливими потребами, а оскільки існують перебої у роботі дитячих садочків у місті. Отже за таких обставин позивачка не підтвердила погіршення майнового стану, зокрема у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. При цьому батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Таким чином у справі не були встановлені передбачені ст. 192 СК України обставини, необхідні для зміни розміру аліментів, у зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Щодо судових витрат слід зазначити таке. В силу ч.1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст.\~15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті\~17\~ЗУ «Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В позовній заяві [PERSON] вказала, що в ході розгляду справи очікує понести витрати на правничу допомогу в сумі 7000 гривень. Жодного підтвердження таких витрат суду не надано. Відповідач[PERSON] у відзиві заявив про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 3500 гривень. Згідно п.2) ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем [PERSON] надано примірник договору про надання правової допомоги від 22.12.2023 року, укладеного з Адвокатським бюро «Бабіч Сергія Анатолійовича», розрахунок суми судових витрат, прибутковий касовий ордер №3 від 27.12.2023 року, про прийняття адвокатом від [PERSON] оплати в 3500 гривень, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 27.12.2023 року, та Додаткова угода від 27.12.2023 року до договору про надання правової допомоги від 22.12.2023 року. Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд приходить до висновку, що обсяг понесених відповідачем витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, тому з позивачки на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Outcome: approved