Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1 992 500 грн. (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дві тисячі п`ятсот гривень) (еквівалент п`ятдесят тисяч євро). Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідно до Указу президента України № 32/2019 від 7 лютого 2019 р. «Про межі та перелік районів, місті сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією, у тому числі окупаційною адміністрацією Російською Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається тимчасово окупована територія України. Що стосується географічного визначення таких територій, то вказаний закон фактично застосовується до окремих територій України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією починаючи з 7 квітня 2014 року. Нажаль до цього переліку належить і м. Донецьк в якому позивач мав реєстрацію місця проживання, та фактично проживав з 1986 року до 23 вересня 2014 року за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що гарантовані права та свободи, які закріплені в Конституції України, Держава Україна на зазначеній території вже не може виконувати перед ним, як громадянином цієї Держави, як і він, як громадянин, виконувати свої обов`язки перед Державою Україна. Маючи надію, що м. Донецьк буде найближчим часом звільнений, позивач залишався за місцем своєї реєстрації, переносив всі тяготи та поневіряння, які пов`язані з окупацією м. Донецька (перебував без водо- електро постачання по декілька тижнів поспіль, бачив, на власні очі, наслідки влучань снарядів в інфраструктуру міста, не мав можливості, за відсутністю телефонного зв`язку, повідомити родичам про стан свого здоров`я, та дізнатися про їх долю). Позивач почав погано спати, сон став стурбований та уривчастий, хоча до захоплення м. Донецька Російською Федерацією він жив спокійним, розміреним життям, відчував себе цілком здоровою, повноцінною і щасливою людиною. Так він протримався до 23 вересня 2014 року та був вимушений під впливом негативних наслідків для свого здоров`я та мовної дискримінації покинути місто яке стало для нього рідним. На своєму власному авто, 23 вересня 2014 року, вирушив у м. Київ з надією розпочати «нове життя». Так, рухавшись по вулиці Кобзаря (через селище Мандрикине) він звернув на трасу Н-15 (Донецьк-Запоріжжя) де через 500 метрів став в автомобільну чергу, яка утворилась внаслідок встановлення контрольно-пропускного пункту непідконтрольних збройних формувань уряду України «ОЛЕКСАНДРІВКА». У черзі пробув біля семи годин, що спричинило йому душевні переживання та наводило страх невідомості, що ж буде на самому КПП «ОЛЕКСАНДРІВКА». Позивач вважає, що таким чином відповідачем порушено його право на свободу пересування по території України. Прибувши до КПП «ОЛЕКСАНДРІВКА» щодо нього та його авто був проведений незаконний обшук, невідомими мені особами, які перебували з автоматичною зброєю, посилаючись на розпорядження голови якоїсь донецької народної республіки, позивачу у грубій формі було заборонено робити фото- та/або відео фіксацію зазначеного обшуку (як доказ таких дій). Звернувшись до оточуючих на місці події, таких же як і я водіїв авто, отримав відмову від них бути свідками, бо люди були перелякані з приводу подій які розгорталися, та боялись розправи з боку людей з автоматичною зброєю. Цю процедуру незаконного обшуку проходили всі авто та їх водії, які стояли у черзі як умова виїзду на підконтрольну територію України у бік КПП «МАР`ЇНКА». Таким чином порушено право позивача на недоторканність його майна та його особисто. Перетнувши КПП «ОЛЕКСАНДРІВКА» він їхав через «сіру зону» до КПП «МАР`ЇНКА» (підконтрольна Українській Владі територія), де на узбіччі бачив мікроавтобус та декілька понівечених авто з кульовими отворами, це ще більше пригнічувало психічний стан та завдавало душевного болю, бо розумів, що відкривати вогонь по авто, в яких немає людей, не доцільно, а тому з`явилась думка, що тут загинули люди. Прибувши до м. Київ емоційний стан позивача був пригнічений з приводу вимушеного переїзду, обшуку на КПП «ОЛЕКСАНДРІВКА» та побаченого у «сірій зоні», додатково дратувало те, що був вимушений залишити своє майно рухоме/нерухоме, вдалось вивести лише дрібні побутові речі які помістились у салон авто. Позивач був вимушений шукати та орендувати житло, налаштовувати свій побут знов, налагоджувати соціальні зв`язки, які були налагоджені в м. Донецьку (винаймати парко місто для авто, шукати зручний шиномонтаж та надійну стоматологічну клініку, заводити нових друзів, бо через збройну агресію відповідача, друзі були вимушені покидати м. Донецьк, де-хто залишився та інше). Дуже часто почало з`являтися почуття депресії, яке триває і на теперішній час. Позивач вважає, що порушено його право на вільний вибір місця проживання, котрий він зробив - [ADDRESS] до захоплення м. Донецька Російською Федерацією як країною агресором. 24.12.2007 року позивач зареєструвався як фізична-особа підприємець, за КВЕД 70.20.0 здавання в оренду власного нерухомого майна. Для ведення підприємницької діяльності він придбав два об`єкти нерухомості. Об`єкти нерухомості знаходяться у тимчасово окупованому м. Донецьку, який є окупованим Російською Федерацією починаючи з 7 квітня 2014 року до теперішнього часу, тому користуватися майном на власний розсуд позивач не може. Здавати (використовувати) майно на тимчасово окупованій територія не може, оскільки буде змушений сплачувати податки/обов`язкові збори органам місцевої влади які діють усупереч законам України. Використовувати право власності на шкоду правам, свободам, та гідності громадян, інтересам суспільства та Українській державі заборонено законом та не дозволяють етичні принципи та внутрішні переконання, оскільки податки, до яких примусять на тимчасово окупованій території м. Донецьк, мають ознаку злочинів передбачених 111-2 КК України («Пособництво державі-агресору»), ст. 258-5 КК України (Фінансування тероризму) та ін. ст. КК України. З приводу наведеного, позивач був вимушений 24.01.2017 року подати державному реєстратору заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною-особою підприємцем. Дії відповідача, на думку позивача, є перешкодою у використанні його майна для здійснення підприємницької діяльності. [PERSON] залишився без прибутку від здачі в оренду майна та фактично може його втратити у зв`язку з несплатою обов`язкових платежів на його утримання. Фактично шкода завдана майну у вигляді неможливості користуватися ним та отримання прибутку, думка про це не залишає позивача, постійно лякає і пригнічує. Фізичні страждання, на які накладаються сильні моральні переживання з приводу утримання майна посилюються тиском з боку керуючої компанії яка нібито обслуговує багатоквартирний будинок де знаходиться один з об`єктів його нерухомості ( [ADDRESS] ). Так, керівництвом керуючої компанії було створено групу у телеграм каналі (за посиланням https://t.me/osmdtsggargaeva) у якій обговорюється питання щодо боржників за нібито отримані послуги з утримання квартир і як метод впливу на боржників, пропонується вскрити пусті квартири боржників та заселити в них кадирівців з добовою оплатою за перебування в квартирах на користь керуючої компанії. Такі дії (психічний вплив) є примусом до виконання протиправних дій шляхом погрози, використовувати майно без згоди позивача. Засобами електронного зв`язку позивачу надходять повідомлення з вимогою підписати угоду управління багатоквартирним будинком за законодавством Російської Федерації з обов`язковим отриманням паспорту громадянина Російської Федерації. В запропонованій угоді примушують надати свої конференційні дані. Моральні страждання позивача виражені також і в самому стресовому стані внаслідок володіння зазначених об`єктів нерухомості, та неможливості їх продати за законодавством України. До дня фактичного захоплення незаконними збройними формуваннями м.Донецьк позивач міг керувати своїм майном (здавати в оренду тощо), жив спокійним, розміреним життям, відчував себе цілком здоровою, повноцінною і щасливою людиною. В результаті таких подій, йому було завдано глибокої психологічної травми, наслідки якої, швидше за все, позначатимуться все моє життя, що залишилося. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] . До 24.02.2022 року позивач мав право вільно пересуватися та відвідувати могилу батька, бабусі ( [PERSON] ) та діда ( [PERSON] ), які поховані у [ADDRESS] , що і робив до початку агресії. У зв`язку з введенням в Україні правового режиму воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про правовий режим воєнного стану в Україні» та на виконання вимог ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», визначено правила виїзду за межі України окремих категорій осіб. Пільг щодо виїзду за межі Держави України [PERSON] не має, є військовозобов`язаним, а тому вважає, що результатом збройної агресії Російської Федерації є порушення його права виїхати до могили свого батька, діда та бабусі у м. Кишинів. На окупованій території (м. Донецьк) в позивача залишились рідні люди (бабуся, мати, рідний брат з племінниками, тітка, теща з тестем) відвідати їх я теж не має можливості у зв`язку з обмеженням пересування до цієї території. До військової агресії Російської Федерації, одним із способів знаття втоми у житті позивача, емоційного перезавантаження життєвих негараздів, підтримання психічного стану у тонусі було спілкування з природою у спосіб відвідування мисливських угідь з дружнім, злагодженим за багато років колективом мисливців у степах Донеччини, що відібрала збройна агресія Російської Федерації, як представника Українського народу, - право власності Українського народу на користування природними об`єктами відповідно до закону. Станом на 5 грудня 2018 року заборона на полювання діяла у Донецькій, Херсонській та Запорізькій областях згідно до відповідних розпоряджень військових адміністрацій відповідних областей. Потім за відповідним розпорядженням начальника військової адміністрації Дніпропетровської області, з часом таке ж саме рішення ухвалили під час засідання оперативного штабу Ради оборони Київської області від 6 жовтня 2022 року. Відповідні розпорядження про заборону полювання видали військові адміністрації всіх областей на території України. Зазначені обставини завдають [PERSON] психологічної травми. Більш того, він тішиться думкою про те, що заборони на полювання у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації колись скасують, і він знову зможе крокувати мисливськими угіддями. Але, стурбованість не покидає його коли думає про тисячі гектарів замінованих, збройними силами Російської Федерації, мисливських угідь де на мінах будуть гинути ще багато років тварини та люди. Найстрашніше для нього це те, що внаслідок дії вибуху міни він може у майбутньому від перенесених травм залишитися інвалідом і стати тягарем для своїх родичів на все життя. Всі ці думки лякають, тримають в постійному страху і переживаннях через те, шо позивач знаходиться у невіданні щодо свого мисливського та людського майбутнього, оскільки побоюється, що із-за можливих отриманих травм вже не зможе повернутися до колишнього способу життя і відчувати себе повноцінною людиною. До повномасштабного вторгнення військових формувань Російської Федерації на територію України позивач з дружиною морально відпочивали збираючи гриби у лісі, біля села Рожни Броварського району Київської області. Завдяки агресії Російської Федерації ця можливість втрачена, відповідно до розпорядження Київської обласної адміністрації від 20 березня 2022 року № 142 на час правового режиму воєнного стану заборонено в Київській області відвідувати населенням лісів і в`їзд до них транспортних засобів, відповідну заборону регламентує і наказ Броварської районної військової адміністрації № 14/вс від 20 березня 2022 року «Про заборону відвідування лісів». Тобто проводити вільний час у той спосіб у який він с дружиною проводили його до 22.02.2022 року вже не можуть. Більш того, він з дружиною люблять відпочивати на морі у м. Одеса. Влітку намагались раніше більше часу проводити на пляжі у моря. Але стикнулися з тим, що через підрив Каховської ГЕС вода в Одесі сильно забруднилась, і наразі рішення про відкриття пляжів неактуальне. Таке рішення ухвалили на позачерговому засіданні Комісії з питань безпеки і надзвичайних ситуацій 17 червня 2023 року. Купання людей на пляжах міста Одеси заборонене з початку повномасштабного вторгнення військ Російської Федерації на територію України через небезпеку мін на пляжах. На теперішній час, позивач з родиною фактично позбавлений права на вільний доступ до узбережжя всього Азовського моря з приводу незаконного захоплення цього регіону військами Російської Федерації. А тому, позивач вважає, що позбавлений права безоплатного, вільного доступу до морів, морських заток, лиманів та островів у внутрішніх морських водах у межах пляжних зон для загального водокористування. У свою чергу це вносить свої негативні наслідки у його сімейні відносини, створює дратівливість у відношеннях, сварки, а це приведе до додаткових переживань щодо збереження шлюбу. Вважає, відповідачем у такому випадку порушено його право на відвідування лісів та користування природними ресурсами відповідно до закону. Загальновідомим є факт постійних ракетних обстрілів міста Київ, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року і по теперішній час. Постійні ракетні загрози м. Києва, гучні сирени які сповіщають про ймовірну ракетну небезпеку роблять життя позивача нестерпним, завдають моральних страждань у день та ночі, вимушують перебувати у укритті, оскільки він не хоче загинути від ударів ракет. Дійшло до того, що звичайне природне явище як грім та блискавиця він сприймаю як збивання ППО Києва та/або влучання балістичних ракет та дронів Shahed 136 у інфраструктуру міста, це змушує ховатися в укриття задля збереження свого життя. Додатково позивач зазнав і зазнає психічних страждань з приводу інформації яку він дізнався відвідавши сайт управління Верховного комісара ООН з прав людини. ООН підтвердила загибель 9177 цивільних в Україні, поранення отримали 15993 мирні жителі від початку війни, яку фактично розпочала держава Російська Федерація. [PERSON] вважає, що дії Російської Федерації (відповідача) привели до порушення його права на мир, яке закріплене Декларацією про виховання народів у дусі миру 1978 року. Декларацією про право народів на мир 1984 року закріплене суверенне право народів на мир. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі і умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повній реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 12.12.2016року). Результатом збройної агресії, особисто для позивача, стала фактична втрата належного майна і житла, підтримки та надії на повернення додому. До залишення окупованою Російською Федерацією території він був повноцінним членом суспільства, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, з початком збройної агресії Російської Федерації проти України був позбавлений таких можливостей. Російською Федерацією були захоплені адміністративні будівлі, що призвело до безвладдя в м. Донецьк. Так, було захвачено будівлю Петровське-Куйбишевського ОРВК у м. Донецьк (військкомат), в якому знаходилась особиста справа [PERSON] як офіцеру запасу, особисті дані які перебували в ній потрапили до рук колоборантів, яких підтримувала Російська Федерація. Упродовж 2015-2016 років на позивався здійснювався тиск, засобами телефонного зв`язку, з боку представників «Петровско-Куйбышевского обьединенного районного комиссариата» так званої ДНР з приводу долучення позивача до лав незаконних збройних формувань у м. Донецьк. Під час перебування у тимчасово окупованому м. Донецьку він відчував присутність ідеологічної проросійської діяльності, спрямованої на формування у мешканців міста Донецька негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Крім цього, так званою «новою владою» були заборонені будь-які прояви української ідентичності, шо виявлялось у забороні державної мови, символіки тощо. Позивач був свідком як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста та українських військовослужбовців. Вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць. Споглядання на зруйновані ракетними ударами будівель приносило і приносить додатковий дискомфорт позивачу. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя [PERSON] . Як наслідок, задля уникнення масових порушень прав людини, він покинув окуповану Російською Федерацією територію місця реєстрації/проживання та переселився до м. Києва. Після переїзду довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача. Внаслідок саме збройної агресії РФ було порушено низку його прав, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ІУ Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Ціну позову позивачем розраховано за своїм внутрішнім переконанням з врахуванням рішень ЄСПЧ та норм міжнародного права. Множинний характер порушень його прав та законних інтересів підтверджується вищевикладеним та вказує що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території України було порушено низку його прав, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ІУ Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Крім цього, умови, в яких він проживаю зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя. Усе до чого він прагнув раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу фінансів, що безперечно позначилося на моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач відчуваю розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено його цивільне право, а саме: позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, та рухомим майном, що знаходиться в ній, а також втрата можливості розпоряджатись ним, що завдає позивачу матеріальної та моральної шкоди. [PERSON] вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень його прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач вважаю законним обраний спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього у сумі 1 992 500 грн. (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дві тисячі п`ятсот гривень) (еквівалент п`ятдесят тисяч євро). Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Судом порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ст. 274 ЦПК України. 25.12.2023 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача 5000000 грн. (п`ять мільйонів гривень) (еквівалент сто двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири євро три євроценти), у зв`язку з тим, що до ЄРДР (номер кримінального провадження 12023100020003448) 06.09.2023 року внесено відомості з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ст. 438 ч. 1 КК України. 05.09.2023 року позивач надавав заяву до Дарницького УП ГУНП у м. Києві про те, що 05.09.2023 року стало відомо, що в ході збройної агресії РФ в порушення законів та звичаїв війни було пошкоджено квартиру, яка є його власністю, за адресою: [ADDRESS] . За кримінальним провадження позивач визнаний потерпілим. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 75-76). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 93). Відповідач Держава Російська Федерація про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, в судовому засіданні участі не приймав, про причини неявки суду не повідомив,\~відзиву стосовно заявлених позовних вимог на адресу суду від відповідача не надходило (а.с. 69, 85, 92). Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України, наявні умови для проведення заочного розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Кишинів Молдова, РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ; адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Згідно копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] з 03.02.2012 року є власником легкового універсалу Hyundai Santafe, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 15). Відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2010 року, посвідченого нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Костриком Р.Я., зареєстровано в реєстрі № 947, та витягу з Державного реєстру правочинів, [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-17, 18). Згідно копії Договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2013 року, посвідченого нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Глушко О.В., зареєстровано в реєстрі № 1009, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-21, 22). Відповідно до копії опису документів, що надаються фізичною особо. Державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення рішення ФОП про припинення підприємницької діяльності», фізичною особою-підприємцем припинено підприємницьку діяльність 24.01.2017 року. вид діяльності: діяльність агентств нерухомості (а.с. 23, 24). Позивачем було зазначено, що засобами електронного зв`язку надходили повідомлення з вимогою підписати угоду управління багатоквартирним будинком за законодавством Російської Федерації, бланк договору (а.с. 25-27). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.1984 року, [PERSON] , [INFO] , місце народження [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 28). Відповідно до копії заяви від 14.09.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарамаш Ю.В., зареєстровано в реєстрі за № 804, [PERSON] прийняв спадщину, яка залишилась після смерті батька (а.с. 29, 30). Копія паспорта для виїзду за кордон [NUMBER] [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). Згідно копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] є офіцером запасу, особистий № [NUMBER] (а.с. 32). Відповідно до копії посвідчення мисливця [NUMBER] , виданого 04.08.2003 року Державним лісогосподарським об`єднанням «Донецькліс», [PERSON] є мисливцем (а.с. 33). Згідно копії Договору купівлі-продажу від 23.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстровано в реєстрі № 1119, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-37, 38). Відповідно до копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 12023100020003448) 06.09.2023 року внесено відомості з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ст. 438 ч. 1 КК України. 05.09.2023 року позивач надавав заяву до Дарницького УП ГУНП у м. Києві про те, що 05.09.2023 року стало відомо, що в ході збройної агресії РФ в порушення законів та звичаїв війни було пошкоджено квартиру, яка є його власністю, за адресою: [ADDRESS] . За кримінальним провадження позивач визнаний потерпілим (а.с 78). Згідно копії Протоколу допиту потерпілого від 06.032023 року, слідчим СВ Дарницького УП ГУНП в м. Києві допитано [PERSON] , який пояснив, що відповідно до договору купвілі-продажу від 20.04.2010 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , у другому під`їзді на першому поверсі. 26.09.2014 року у зв`язку зі збройною агресією вимушений був покинути м. Донецьк, та виїхав жити до м. Києва. У квартирі ніхто не проживав, вона була зачиненою. Останній раз був у м. Донецьку приблизно в 2017 році. З початку повномасштабного вторгнення, почались бойові дії на всій території України. Так, 05.09.2023 року приблизно о 08:30 годині прокинувся та взяв свій телефон, щоб подивитись новини. На одному із сайтів побачив, що о 06:30 годині в будинок, де розташована його квартира вдарила ракета. Далі почав шукати ще якусь інформацію, та побачив, що ракета влучила між 8 і 9 поверхом. На відео побачив, що в його квартирі пошкоджено скло вікон. Вартість квартири у 2010 році становила 200000 гривень (а.с. 79). Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений\~законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності з правовою позицією, викладеної у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року у справах № 760/17232/20 (провадження № 61-15925св21) та № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло б бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. \~ \~ \~ \~Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004). Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права. Підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави- України, що закріплено у Статуті ООН. Верховний Суд Відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України: практика Верховного Суду (цивільна та господарська юрисдикції). Верховний Суд звернув увагу на те, що військова агресія та окупація рф територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва рф. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не має права надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд і вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянинові України. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст.1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Відповідно до приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Нормами статті 1167 ЦК України встановлено, що 1.\~Моральна шкода,\~завдана фізичній\~або юридичній\~особі неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю,\~відшкодовується особою,\~яка її\~завдала,\~за наявності\~її вини,\~крім випадків,\~встановлених частиною\~другою цієї\~статті. 2.\~Моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від вини\~органу державної\~влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала: 1)\~якщо шкоди\~завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; 2)\~якщо шкоди\~завдано фізичній\~особі внаслідок\~її незаконного\~засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту або\~виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. За доводами позивача Російська Федерація зіпсувала його життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідач завдав йому тяжких моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу матеріальну та моральну шкоду, суд виходить також із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). З огляду на вищевикладене, суд, враховуючи обставини справи, вимоги розумності та справедливості, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, в першу чергу, у зв`язку з тим, що починаючи з 2014 року, вже майже 10 років, він переживає всі тяготи та поневіряння, які пов`язані з окупацією м. Донецьк. За ці роки почав погано спати, сон став стурбований та уривчастий, був вимушений під впливом негативних наслідків для свого здоров`я та мовної дискримінації покинути місто яке стало для нього рідним, був вимушений залишити своє майно рухоме/нерухоме, втратив заробіток. Беручи до уваги множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13420,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved