Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

[PERSON] в особі представника Гончарова Валентина Вікторовича звернулась до суду позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору комісії та договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 28 лютого 2019 року [PERSON] являється власником легкового автомобіля марки «Skoda Octavia», 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію автомобіля серії [NUMBER] . Зазначає, що нотаріально посвідченою довіреністю від 15.08.2019р. Позивачка уповноважила громадянина [PERSON] протягом одного року керувати і користуватися автомобілем, для чого передала цьому громадянину сам автомобіль і свідоцтво про реєстрацію автомобіля . Однак у вересні 2021 року [PERSON] дізналася, що у автомобіля змінився реєстраційний номерний знак, а саме з [NUMBER] на [NUMBER] . Із наданих Територіальним сервісним центром МВС №2141 (надалі ТСЦ №2141) документів на адвокатський запит представника Позивачки від 01.10.2021р. №40 стало відомо, що 17 липня 2021 року була здійснена державна перереєстрація автомобіля за громадянином [PERSON] (Відповідачем-2). Представник позивача вказує, що така перереєстрація автомобіля була здійснена на підставі договору купівлі- продажу від 17.07.2021р. №8130/21/00015, згідно з яким ФОП [PERSON] (Відповідач-1) від імені Позивачки продав автомобіль [PERSON] за 135 000,00 грн. Представник позивача відмічає, що у той же час, продаючи [PERSON] автомобіль, ФОП [PERSON] діяв на підставі нібито укладеного між ФОП [PERSON] і Позивачкою договору комісії від 16.07.2021 р. №00015, згідно з яким Позивачка доручила ФОП [PERSON] продати Автомобіль за 135 000,00 грн. Однак, Позивачка взагалі не мала і не має наміру відчужувати автомобіль, ФОП [PERSON] взагалі не знає та не уповноважувала його продавати від свого імені автомобіль і не укладала та не підписувала з ним жодних договорів і документів. Відтак, підписаний від її імені з ФОП [PERSON] договір комісії від 16.07.2021р. №00015 є підробленим. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підтвердженням підроблення вказаного договору комісії є наявний на цьому договорі комісії підпис від імені Позивачки, який суттєво відрізняється від її справжнього підпису. Вважає, що під час укладення договору комісії від 16.07.2021р. №00015 було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення , тому договір комісії від 16.07.2021р. №00015 і відповідно договір від 17 липня 2021 року №8130/21/00015 купівлі-продажу автомобіля, який є похідним від договору комісії є такими , що не відповідають вимогам ч. 1-3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України , у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними. З огляду на такі обставини, посилаючись на приписи ч.3 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України , позивач просить суд ухвалити рішення, яким : визнати недійсним з моменту його вчинення договір комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу автомобіля легкового марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] , укладений між фізичною особою- підприємцем [PERSON] , як комісіонером, і [PERSON] , як комітентом; визнати недійсним з моменту його вчинення договір від 17 липня 2021 року №8130/21/00015 купівлі-продажу автомобіля легкового марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] , укладений між фізичною особою- підприємцем [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем; зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України (ЄДРПОУ 40109173) оформити необхідні документи та скасувати перереєстрацію автомобіля легкового марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] , за [PERSON] (номер ОКПП [NUMBER] ) і здійснити державну реєстрацію цього Автомобіля за [PERSON] (номер ОКПП [NUMBER] ); стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] (номер ОКПП [NUMBER] ) і Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (ЄДРПОУ 40109173) солідарно на користь [PERSON] (номер ОКПП [NUMBER] ) всі судові витрати по справі, включаючи 20 000,00 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката. В ході судового розгляду справи представник позивача подав до суду клопотання про відмову від частини позовних вимог заявлених до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України. 28.02.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято відмову позивача від частини позовних вимог та закрито провадження в частині позовних вимог до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України. Відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] подав до суду 22.02.2023 року відзив на позовну заяву в якому вказав , що позовні вимоги заперечує з тих підстав, що ним дійсно укладався договір комісії №00015 від 16.07.2021 року з громадянкою [PERSON] . Даний договір був укладений у [ADDRESS] . Відповідач пояснює що ним здійснювався огляд актомобіля та складено відповідний акт. Наступного дня - 17.07.2021 року [PERSON] надала йому свій паспорт для укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Означений договір [PERSON] передав на підпис покупцю. [PERSON] повідомила [PERSON] про те , що покупець [PERSON] повністю розрахувався за автомобіль. Окремо відмітив, що договір комісії №00015 та договір купівлі-продажу №8130/21/00015 та інші документи ним втрачені через вимушену евакуацію його та його сім`ї до Хмельницької області. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву до суду не подавав. Про наявний судовий спір був обізнаний, про що свідчать власноручно написані ним заяви про неможливість участі у судових засіданнях. Позиція сторін справи : В судовому засіданні представник позивача Гончаров В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Пояснив, що позивачка не підписувала ні договір купівлі-продажу, ні договір комісії і дане підтверджується висновком експерта від 17.03.2022 року №СЕ-19/107-22/1749-ПЧ та тим, що паспорт позивачки, який був наданий відповідачу для укладення осопрюваних договорів є підробленим так як фотокартка у даному паспорті не відповідає дійсній зовнішності позивачки та дата видачі паспорту - 15.08.1996 року не є істиною датою видачі справжнього паспорту позивачки, в той час як її паспорт був виданий 24.01.1996 року. Наголосив на тому, що позивач не укладала договір комісії, не підписувала його, не мала намір відчужувати належний їй автомобіль. Просив суд покласти всі судові витрати по даній справі на відповідача [PERSON] . Представник відповідача ФОП [PERSON] в судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Відзив до суду не надходив. З урахуванням обставин справи, відзиву на позов ФОП [PERSON] та обізнаність [PERSON] про даний спір суд розглянув справу без участі відповідачів. Заяви, клопотання сторін: 24.01.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гончаровим В.В. подано до суду клопотання про приєднання доказу. 22.02.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. 06.03.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гончаровим В.В. подано до суду клопотання про виклик експерта для роз`яснення висновку і надання відповідей на питання. 12.05.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гончаровим В.В. подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 31.05.2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гончаровим В.В. подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 21.06.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про неявку в судове засідання. 28.08.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про неявку в судове засідання. 29.11.2023 року представником відповідача Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України подано заяву про заміну відповідача. 07.02.2024 року представником відповідача Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України подано відзив на позовну заяву. 16.02.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Гончаровим В.В. подано до суду заяву про відмову від частини позовних вимог. 08.02.2024 року представником відповідача Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 14.02.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду дану справу передано на розгляд іншого суду. 15.06.2022 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова повернуто дану справу на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду. 19.09.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження у справі. 04.04.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 17.05.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи. 27.02.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 28.02.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято відмову позивача від частини позовних вимог. Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача ФОП [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичніобставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Як встановлено судом, [PERSON] - [INFO] , документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданий 24.01.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, що стверджується даними паспорта громадянина України та даними зазначеними у листі ГУ ДМС України в Закарпатській області № 2101.03.1-5161.2101.03-23 від 24.05.2023 року. Судом встановлено, що [PERSON] являлась власником автомобіля легкового марки «SKODA Octavia», рік випуску 2009, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний н/з [NUMBER] . Дані обставини сторонами не заперечуються і в силу ст. 82 ЦПК України доведення не потребують. Нотаріально посвідченою довіреністю від 15.08.2019 року позивачка [PERSON] уповноважила громадянина [PERSON] протягом одного року керувати і користуватись спірним автомобілем. Як встановлено судом, позивачка дізналась, що у належного їй на праві власності автомобіля змінився реєстраційний номерний знак, а саме з [NUMBER] став [NUMBER] . Звернувшись через свого представника до Територіального сервісного центру МВС №2141 позивачці стало відомо , що 17.07.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №8130/21/00015 даний автомобіль було придбано громадянином [PERSON] . Як встановлено судом, 16.07.2021 року між [PERSON] ( комісіонер) та [PERSON] (комітент), документ [NUMBER] від 15.08.1996 року укладено договір комісії №00015, згідно умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки «SKODA Octavia», 2009 року випуску, коричневого кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] ,зареєстрований за власником транспортного засобу 28.08.2019 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 135 000,00 грн. Згідно акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №8130/21/1/000015 від 16.07.2021 року вбачається, що на підставі договору комісії №00015 від 16.07.2021 року [PERSON] та комітент [PERSON] , документ [NUMBER] від 15.08.1996 року виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області провели огляд технічного стану, комплектності та оцінку транспортного засобу або його складової частини марки «SKODA Octavia», 2009 року випуску, коричневого кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] . Як встановлено судом, при укладенні договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу автомобіля легкового марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] , ФОП [PERSON] був наданий паспорт громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] виданий 15.08.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, що стверджується даними паспорта серії [NUMBER] виданий 15.08.1996 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно листа - відповіді ГУ ДМС України в Закарпатській області № 2101.03.1-5161.2101.03-23 від 24.05.2023 року повідомлено, що громадянка [PERSON] , [INFO] документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданий 24.01.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області. Паспорт серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] 15.08.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області не видавався. Отже, з огляду на викладене, вбачається, що договір комісії №00015 від 16.07.2021 року укладений між [PERSON] та комітентом [PERSON] на підставі документу- паспорту серії [NUMBER] виданого 15.08.1996 року, Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, який не належить громадянці [PERSON] , [INFO] та яким вона не була документована, а тому суд приходить до висновку , що позивач не виявляла свою волю до вчинення правочину , а саме договору комісії від 16.02.2021 №00015, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків. Як встановлено судом, 17.07.2021 року між ФОП [PERSON] , який є комісіонером та діє на підставі договору комісії від 16.02.2021 №00015 укладеного з власником транспортного засобу, та перебуває на обліку ГСЦ МВС за реєстраційним №8130 від 15.02.2021 року та [PERSON] ( покупець) укладено Договір купівлі-продажу №8130/21/00015, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «SKODA Octavia», 2009 року випуску, коричневого кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , реєстр. н/з [NUMBER] , зареєстрований за власником транспортного засобу 28.02.2019 року. Як стверджує позивач, що ні договір купівлі-продажу, ні договір комісії вона не підписувала та наміру відчужувати належний їй автомобіль не мала. Згідно з висновком експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/107/22/1749-ПЧ від 17.03.2022 року встановлено, що відповісти на питання чи виконаний підпис від імені комітента [PERSON] на договорі комісії від 16.02.2021 №00015 про надання нею доручення ФОП [PERSON] продати від її імені автомобіль легковий «SKODA Octavia», громадянкою [PERSON] чи іншою особою не надалося можливим. Підпис від імені комітента [PERSON] на складеному з ФОП [PERSON] акті від 16.02.2021 №8130/21/1/000015 технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер, виконаний не громадянкою [PERSON] , а іншою особою. Разом з тим, відповісти на питання, чи виконаний підпис від імені комітента (Позивачки) на договорі комісії від 16.02.2021 №00015 про надання нею доручення ФОП [PERSON] продати від її імені Автомобіль Позивачкою або іншою особою не надалося можливим. Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Статтею 1011 ЦК України передбачено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад,від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. У даній справі, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними оспорюваних договорів, які аргументував тим, що він договір комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia»не підписував, не укладав. Як зазначалось позивач заперечує факт підписання договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia» , а на підтвердження своїх доводів посилається на висновок експерта від 17 березня 2022 року №СЕ- 19/107-22/1749-ПЧ, складеного за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12021078030001068. Згідно з висновком експерта від 17 березня 2022 року №СЕ- 19/107-22/1749-ПЧ підпис від імені комітента (Позивачки) на складеному з ФОП [PERSON] акті від 16.02.2021 №8130/21/000015 технічного стану Автомобіля та його складової частини, що має ідентифікаційний номер, виконаний не Позивачкою, а іншою особою. Разом з тим, відповісти на питання, чи виконаний підпис від імені комітента (Позивачки) на договорі комісії від 16.02.2021 №00015 про надання нею доручення ФОП [PERSON] продати від її імені Автомобіль Позивачкою або іншою особою не надалося можливим. Таким чином на підставі зазначеного вище висновку експерта, який є належним і допустимим доказом, з огляду на позицію позивача суд приходить до висновку , що позивач не виявляла свою волю до вчинення правочину , а саме договору комісії від 16.02.2021 №00015, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків. В ході судового розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження вільного волевиявлення позивача на укладення договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia» і досягнення його істотних умов у встановленій законом формі. Суд констатує, що відповідач надав копію паспорта [PERSON] серії [NUMBER] від 15.08.1996 року, відомості про який містяться і в договорі комісії. Поряд з цим, згідно відповіді Головного управління ДМС України в Закарпатській області №32 від 19.05.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] від 24.01.1996 року, а паспорт громадянина України від 15.08.1996 року їй не видавався. Окремо суд встановив, що фотокартки які містяться в наданих сторонами копій паспортів різняться і на них зображені різні люди. Враховуючи викладене суд приходить до висновку , що паспорт громадянина України на імя [PERSON] , який був представлений для оформлення договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia» не належить позивачці, а його природа суду невідома, а відтак суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] , як комісіонером, і [PERSON] , як комітентом - недійсним. Оскільки договір купівлі-продажу від 17 липня 2021 року №8130/21/00015 легкового автомобіля марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем є похідним від договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 щодо продажу легкового автомобіля марки «SKODA Octavia», та одна із сторін договору ФОП [PERSON] діяв на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії від 16 липня 2021 року №00015 , суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 17 липня 2021 року №8130/21/00015 легкового автомобіля марки «SKODA Octavia», номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем - недійсним. З урахуванням усього вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача який довів свою позицію належними, допустимими та достатніми доказами, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 1816,00 грн, що підтверджено платіжною інструкцією. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено. З огляду на те, що представник позивача просив суд не покладати судові витрати на відповідача ФОП [PERSON] , стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору, в розмірі 908,00 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до частин 4 та 5статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи,

Outcome: approved