Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до суду 13.03.2024 року.\~ В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24 вересня 1994 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають троє дітей, двоє з яких є повнолітніми, а донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачем, є неповнолітньою. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейні проблеми, ведення спільного домашнього побуту, сімейного бюджету та вирішення різних аспектів надання матеріальної допомоги дитині,\~ звідки виникали непорозуміння та конфлікти у сім`ї. Станом на день подання позовної заяви сторони не проживають спільно, не ведуть спільний сімейний бюджет, сім`ї давно фактично не існує, у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення.\~ На думку позивача, збереження сім`ї неможливе. Спору про розподіл спільного сумісного майна подружжя між сторонами немає. Також позивач просить суд не вживати заходи щодо примирення подружжя. Тому позивач просив їх шлюб розірвати. 22.03.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача,\~ позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від його представника адвоката Рябенка В.В. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. На задоволенні позову наполягає /а.с.47/. Відповідач в судове засідання не з`явилась, однак від неї до суду надійшла заява, в якій вона позов визнала та просила ухвалити рішення за її відсутності. Крім того, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище, набуте в шлюбі « [PERSON] » /а.с.36, 49/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 24 вересня 1994 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №37 /а.с.9/. Сторони мають троє дітей, двоє з яких є повнолітніми, а донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачем, є неповнолітньою /а.с.2-6/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, позивач є військовослужбовцем\~ і є ініціатором звернення до суду з вказаним позовом. Згідно із нормами статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. За Цивільним кодексом України фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України). Таким чином, враховуючи конституційні норми щодо заборони на втручання в особисте і сімейне життя, до яких і відноситься перебування у шлюбі та вільне право на його розірвання, що є невід`ємним правом кожного, суд приходить до висновку, що, при умові того, що позивач, який є військовослужбовцем, наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем та просив розглянути справу за його відсутності, а відповідач погоджується на розірвання шлюбу, то у даному випадку положення п.2 ч.1 с.251 ЦПК України щодо зупинення провадження по справі суд вважає за можливе не застосовувати ,так як це може бути\~ розцінене як втручання у особисте життя позивача та відповідача та звуження їх невід`ємних та конституційно закріплених прав на особисте життя. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо, спільне господарство не ведуть і шлюбні відносини між ними фактично припинені. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе і не відповідає його бажанню. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так ,позивач при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн, однак у позовній заяві просив покласти судові витрати на нього /а.с.2/. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просив суд не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд дійшов висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved