Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 15 червня 2013 року в рамках кримінального провадження № 42013110000000 від 03 червня 2013 року йому здійснено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 березня 2018 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 368 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні цього злочину. Позивач зазначає, що тривалі незаконні дії органів досудового розслідування та суду завдали йому значної моральної шкоди, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що внаслідок цих обставин та умислу правоохоронних органів на штучне створення доказів і провокативних дій останніх з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням статей 1 - 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» належна сума відшкодування моральної шкоди має складати 1 160 000 грн. Позивач зазначає, що йому також було завдано матеріальної шкоди, а саме у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу в кримінальному провадженні. Зазначена сума складає 708 378,00 грн. Просив суд відшкодувати йому зазначені витрати, як матеріальну шкоду. Просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальну шкоду у розмірі 708 378,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 160 000 грн. Ухвалою судді від 12 лютого 2024 року відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. У березні 2024 року представник Державної казначейської служби України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Указував, що Казначейство є неналежним відповідачем у вказаній справі, просив виключити їх з числа відповідачів. Крім того, зазначив, що позивач не має права на відшкодування шкоди з огляду на те, що вина органів, що здійснювали досудове розслідування та прокуратури не встановлена належним чином та не доведено незаконність їх дій. Зауважив, що заявлені позивачем вимоги в частині відшкодування моральної шкоди більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, стягнення визначеної позивачем суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Вимога про відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованою та не підтвердженою належними та достатніми доказами. Крім зазначеного, Казначейство не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, заявленим позивачем, та вказує на відсутність документального підтвердження цих витрат. Щодо заперечень Казначейства про стягнення витрат на правову допомогу адвоката у зв`язку із відсутністю доказів їх сплати, сторона позивача зазначила, що докази, які підтверджують витрати на професійну правничу допомогу будуть надані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У квітні 2024 року на адресу суду від представників позивача надійшли відповіді на відзив Казначейства, у яких сторона позивач не погоджується із мотивами, викладеними у зазначеному відзиві. Зазначає, що виконання рішення по справі, у разі задоволення цього позову, буде покладено саме на Державну казначейську службу України, таким чином вона є належним відповідачем у справі. Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. Ураховуючи обставини справи, та тяжкість дій державних органів, сторона позивача вважає, що моральна шкода завдана [PERSON] незаконними рішеннями, умисними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, що полягало у незаконному затриманні, обшуку, пред`явлені підозри, направленні обвинувального акту до суду, провокації до вчинення злочину, тяжкість злочинну у якому його незаконно звинуватили та ризиків отримати термін відбування покарання, має бути вищою ніж мінімальний розмір заробітної плати. У квітні 2024 року від представника Київської міської прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що стороною позивача не надано підтверджень щодо існування підстав для збільшення мінімальної суми відшкодування моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства і прокуратури та завданням моральної шкоди. Указував, що матеріали справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних страждань, а розмір морального відшкодування визначений позивачем не відповідає засадам розумності та справедливості. Заперечуючи проти вимог про відшкодування матеріальної шкоди, заявник зазначив, що чинним законодавством не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні, також просив до вимог про відшкодування матеріальної шкоди застосувати позовну давність. Крім зазначеного, представник Київської міської прокуратури не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, заявленим позивачем, та вказує на відсутність документального підтвердження цих витрат. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги позову із зазначених у позовній заяві підстав, просили позов задовольнити. Представник відповідача - Київської міської прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що 15 червня 2013 року [PERSON] повідомлено про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України. 18 липня 2013 року прокурором відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури м. Києва складено та направлено до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42013110000000529, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 03 червня 2013 року, за обвинуваченням позивача у скоєнні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною четвертою статті 368 КК України. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 березня 2018 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 368 КК України та виправдано за недоведеністю винуватості у вчиненні цього злочину. Таким чином позивач [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 15 червня 2013 року, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, до 17 липня 2017 року, тобто перегляду вироку судом апеляційної інстанції та набрання виправдувальним вироком законної сили. Позивач стверджує про те, що знаходячись під слідством та судом, зазнаючи обмеження його прав, він зазнав моральних страждань. Вказує, що моральну шкоду від протиправних дій він оцінює в 1 160 000 грн. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону про відшкодування шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом пункту 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21). Так, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено: установити з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7 100 гривень, з 1 квітня - 8 000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень; визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 гривень. Проте, необхідно зауважити, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Крім того, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон який урегульовую це питання, норми якого на час вирішення справи не змінювалися. Таким чином, оскільки у період з 15 червня 2013 року по 17 липня 2017 року [PERSON] перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого, то час незаконного перебування його під слідством становить 49 місяців та 3 дні. Отже, гарантована державою позивачу виплата за заподіяну моральну шкоду станом на час звернення до суду становить 392 774,09 грн (49 місяців * 8 000,00 грн, 8 000,00/31 день=258,07 грн за один день, тобто 3 дні * 258,07. Загалом: 774,09 грн + 392 000,00 грн). Ураховуючи зазначені обставини та те, що позивач перебував під слідством і судом у період часу з 15 червня 2013 року по 17 липня 2017 року, що становить 4 роки 1 місяць 3 дні, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» гарантований Державою розмір відшкодування моральної шкоди становить за вказаний період 392 774,09 грн. Проте суд погоджується з доводами позивача, що з урахуванням конкретних обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань позивача, що гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди є недостатній. Однак, суд вважає, що позивачем в передбаченому законом порядку не доведено, той розмір моральної шкоди, який він просить відшкодувати внаслідок незаконного повідомлення про підозру, проведення досудового розслідування та судового розгляду по кримінальному провадженню понад розумні строки більше ніж 4 роки. Стосовно вимог про збільшення відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного вручення позивачу підозри, тривалого досудового розслідування та судового розгляду тривалістю 4 роки 1 місяць 3 дні, суд вважає, що завдану позивачу моральну шкоду можливо визначити у розмірі 500 000 грн, що буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення з викладених вище мотивів. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування. Так, позивач просить суд відшкодувати йому матеріальну шкоду в розмірі 708 378 грн, які він сплатив адвокату за надану правову допомогу в межах кримінального провадження № 42013110000000529, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Верховний Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. На підтвердження вказаних витрат позивач надав такі докази: - договір про надання правової допомоги № б/6 від 14 червня 2013 року; - додаток № 1 від 15 червня 2013 року до Договору про надання правової допомоги № б/н від 14 червня 2013 року; - додаток до Договору про надання правової допомоги № б/н від 14 червня 2013 року, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв оплату в загальному розмірі 708 378,00 грн. Між тим, позивачем не надано документального підтвердження сплачених витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, оскільки суд прийшов до висновку про заподіяння моральної шкоди позивачеві органом досудового розслідування з огляду на наявні письмові докази. Щодо визначеного позивачем порядку стягнення грошових коштів, суд зазначає наступне. Статтею 4 Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Так, зокрема, у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22) Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21). Доводи Казначейства про те, що він не є належною стороною у справі, із огляду на зроблені судом вище висновків, на увагу не заслуговують, оскільки відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу, а не відповідні органи державної влади. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу може бути вирішене шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному статею 270 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial