Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

27 серпня 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Алданов Юрій Валентинович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна про усунення від права спадкування. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем її бабусі [PERSON] [INFO] , після своєї матері (доньки спадкодавця) [PERSON] . Зазначає, що через хворобу, що почала прогресувати перед смертю [PERSON] , остання проживала разом з позивачкою та її матір`ю [PERSON] , оскільки потребувала постійного догляду. 21 липня 2010 року, перебуваючи та проживаючи разом із родиною позивача за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , померла. Спадкодавець мала двох дітей: сина [PERSON] (надалі відповідач) та доньку [PERSON] . Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з жилого будинку [ADDRESS] . 05 грудня 2008 року [PERSON] склала заповіт на ім`я її онуки [PERSON] . Предаставник посилається на те, що вказане рішення померла ще за життя обґрунтовувала тим, що її син [PERSON] ухилявся від надання їй належної допомоги. Адже відповідач через постійне зловживання алкоголем, сварки, пияцтво переважно перебував у безпорадному стані та сам потребував сторонньої допомоги. Натомість позивач, як онука [PERSON] та [PERSON] , як її донька, на відміну від [PERSON] , турбувались та надавали всіляку допомогу [PERSON] , як продуктами та медикаментами так і по дому. В той час як [PERSON] , який мешкав у незаконно зробленій прибудові до дому [PERSON] , не турбувався про матір та навіть викрадав продукти, які позивач та її мати приносили для спадкодавця. Впродовж 2009-2010 років на підставі наданих спадкодавцем [PERSON] на її ім`я позивача довіреностей, [PERSON] зареєструвала за спадкодавцем право власності на майно, якого в день посвідчення довіреностей та вищевказаного заповіту юридично не існувало. Заявами від 14 вересня 2010 року та від 29 жовтня 2010 року відповідач та позивач, відповідно, прийняли спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі № 369/5502/14-ц визнано недійсними заповіт [PERSON] , реєстровий № 2-3691 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, реєстровий № 1-736. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог через те, що свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі недійсного заповіту. При цьому в основу прийнятого рішення місцевий суд поклав висновки акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 32ц. [INFO] померла рідна донька [PERSON] та, відповідно мати позивачки [PERSON] . Заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] до нотаріальної контори не подавала адже до її смерті та, власне, до набрання рішенням Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 369/5502/14-ц законної сили, був чинним заповіт спадкодавця, яким остання все своє майно заповіла позивачеві. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі №369/5502/14-ц було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Обґрунтовуючи прийняте рішення, апеляційний суд виходив з того, що «призначена ухвалою суду від 15 квітня 2015 року посмертна судово-психіатрична експертиза, через відсутність оплати та неподання додаткових матеріалів, проведена не була, а інших клопотань щодо призначення експертизи сторонами заявлено не було». Також рішення апеляційного суду мотивовано приписами ст. 145 ЦПК України (в редакцій, чинній на момент прийняття рішення), всупереч яких судово-психіатрична експертиза у справі № 369/5502/14-ц не призначалась, а тому не може гуртуватись на припущеннях. Верховний Суд, розглянувши 09 жовтня 2019 року вказану справу, рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі № 369/5502/14-ц скасував, залишивши без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року. Ухвалюючи таке рішення, Верховний Суд виходив з того, що «місцевий суд, розглядаючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Натомість суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 324, яким встановлено, що [PERSON] під час складення та підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла», Отже суд касаційної інстанції в основу прийнятого ним рішення поклав факти, встановлені судовими експертами в Акті посмертної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 324 (надалі - Акт), проведеної у справі № 369/2899/13-Ц, позов [PERSON] у якій за його заявою залишився без розгляду. Як вбачається зі змісту Акту, допитаних в судовому засіданні показів свідків а також копій позовної заяви [PERSON] з 2007 року сім`я [PERSON] та знайомі сусіди почали «помічати розлад психіки спадкодавця, що полягали у прогресуванні розладів пам`яті, неможливості згадати своє ім`я та прізвища, пошуках та зверненнях до людей, котрі померли, неможливості визначити: пору року, місце свого знаходження, як відкривається хвіртка та як знайти дорогу додому». Також за твердженням вищевказаних осіб [PERSON] «неадекватно одягалася, ходила в туалет у посуд, що першим траплявся на очі, справляла нужду в одяг, в якому потім і ходила, листя та горіхи сприймала за гроші, а у січні 2009 року спадкодавець лежала серед вулиці в снігу без верхнього одягу в домашніх тапках». Окрім цього зі змісту Акту вбачається, що експерти, які склали останній, виявили у [PERSON] «починаючи з 2007 року наявність психічних розладів, що … доводять їх глибину до ступеню деменції». А у період підписання скасованого судами заповіту на ім`я [PERSON] , - підекспертна «страждала на органічне ураження головного мозку змішаного генезу (церебральный атеросклероз, гіпертонічна хвороба, алкогольна інтоксикація) з деменцією, вираженим церебрастенічним синдромом... та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла». Всі вищевказані обставини та докази, вказують на те, що спадкодавець [PERSON] , починаючи з 2007 року перебувала у безпорадному стані. Не дивлячись на такий стан заповідача, відповідач та його родина, будучи обізнаними про безпорадність та психіатричні хвороби матері, не намагались установити опіку над нею та маючи намір заволодіти її домом за твердженням позивача планомірно доводили її до такого стану, влаштовуючи скандали та сварки, а також неодноразово виганяли на вулицю. У зв`язку із викладеним, представник позивача просив суд усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , що померла [INFO] та надати [PERSON] право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 06 жовтня 2020 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 28 жовтня 2020 року представником позивача до суду було подано заяву про виправлення описки та заявлено відвід судді Пінкевич Н.С.. Представник позивача посилався на те, що суддя Пінкевич Н.С. неодноразово вирішувала іншу спори між цими самими сторонами, а тому у нього є сумніви щодо неупередженості та об`єктивності судді Пінкевич Н.С. 27 листопада 2020 року від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. №1063 від 29 грудня 2020 року щодо повторного автоматичного розподілу справи №369/10594/20 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2020 року, який проведений, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, судді Фінагеєвій І.О. передано цивільну справу №369/10594/20. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвою І.О. від 04 січня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року виправлено описки, допущені в ухвалах Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року та від 04 січня 2021 року по цивільній справі №369/10594/20, вказавши позовні вимоги наступного змісту «про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування за законом» та зупинено провадження до залучення у справі правонаступників [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі, призначено до розгляду та витребувано з Києво-Святошинської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2021 року витребувано у Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області належним чином завірену копію спадкової справи після смерті померлого [PERSON] , який помер [INFO] . 21 жовтня 2021 року на адресу суду від Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №55/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року залучено [PERSON] , до участі у справі як правонаступника відповідача [PERSON] . 02 січня 2023 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позову, вважає, що позовна заява містить недостовірну інформацію, аргументи та докази, які не підтверджують викладені обставини. Зокрема, відповідач спростовує доводи позивача про те, що померла [PERSON] останні декілька тижнів перед смертю проживала разом з позивачем та її матір`ю, оскільки потребувала постійного догляду в цей час. Зазначає, що померла потребувала належного та постійного догляду протягом всього життя до 2007 року та під час хвороби з 2007 року по липень 2010 року, що підтверджується відповідними записами лікарів. Такий догляд [PERSON] надавав її син - [PERSON] та його сім`я, зокрема відповідач та його матір, оскільки проживали з померлою в одному будинку. 05 липня 2023 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому просить суд вирішити справу за наявними матеріалами без врахування доводів відповідача, так як вважає їх безпідставними, такими, що не підтверджуються жодними доказами. 11 вересня 2023 року відповідачем було подано до суду пояснення у справі, в яких він підтверджує обставини, наведені у відзиві на позовну заяву. Просить врахувати пояснення при розгляді справи та відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 30 листопада 2023 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про зміну підстав позову через обґрунтовані сумніви сторони позивача у наявності безпорадного стану у [PERSON] через відсутність належних та допустимих доказів його наявності. У судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовну заяву у повному обсязі та стягнути з відповідача витрати по справі. У судовому засіданні відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з`явилася, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Надали суду заяву, в якій просили здійснювати розгляд справи за відсутності третьої особи. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 11 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис №180. Батьками особи вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00014009771 від 11 червня 2014 року, [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище - « [PERSON] ». Позивач є онукою спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 71 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого повторно 28 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №342 та лікарським свідоцтвом про смерть №166 від 21 липня 2010 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21761306 від 03 лютого 2009 року, померлій [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке вона відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий №2-3482 від 21 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. отримала у спадок від [PERSON] , яка померла [INFO] . 05 грудня 2008 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, а також все те, на що вона законом матиме право - [PERSON] . Заявами від 14 вересня 2010 року та від 29 жовтня 2010 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] , відповідно, прийняли спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про права на спадщину за заповітом, реєстровий № 1-736 від 16 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., [PERSON] отримала у спадок частки майна, зазначеного в заповіті [PERSON] , 1938 року народження, яка померла [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі № 369/5502/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, визнано недійсними заповіт [PERSON] , реєстровий № 2-3691 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, реєстровий № 1-736. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02 червня 2016 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, мати позивача [PERSON] померла у віці 58 років [INFO] , актовий запис №298. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19 листопада 2020 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідач [PERSON] помер у віці 60 років [INFO] , актовий запис №571. Довідкою про коло спадкоємців від 30 серпня 2021 року №1140/02-14, спадкоємцем [PERSON] визначено його сина - [PERSON] . Згідно Акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №32 ц від 23 січня 2014 року, складеного Відділенням амбулаторних судово-психіатричних експертиз Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» [PERSON] в період підписання заповіту 5 грудня 2008 року, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, алкогольна інтоксикація) з деменцією. Ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час складання і підписання заповіту 5 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла. Щодо позовної вимоги про усунення від права спадкування. Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 29 липня 2020 року у справі № 388/409/18, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17, який було належним чином враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18. Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі № 369/5502/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, встановлено, що згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №32ц від 23 січня 2014 року: [PERSON] в період підписання заповіту 05 грудня 2008 року, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба, алкогольна інтоксикація) з деменцією; ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час складення і підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла. Відповідно до частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. А відтак, суд вважає доведеним факт перебування спадкодавця [PERSON] станом на 05 грудня 2008 року у безпорадному стані. Як встановлено судом, [PERSON] померла [INFO] у віці 71 років. Відповідачем по справі не заперечувався факт того, що спадкодавець [PERSON] перебувала у безпорадному стані перед смертю, а відтак з урахуванням доказів, наявних в матеріалах справи (акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №32ц від 23 січня 2014 року) та віку спадкодавця, суд вважає, що наявні підстави вважати, що [PERSON] перебувала в безпорадному стані в період з грудня 20008 року до моменту смерті. Отже, з`ясуванню судом підлягає питання ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, чи потребував спадкодавець допомоги від відповідача за умови отримання її від інших осіб, чи мав відповідач матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Водночас Верховний Суд вказує, що самий лише факт перебування особи у безпорадному стані не є достатньою підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування. Відповідно до статті 1224 ЦК України виключно за встановлення сукупності обставин може бути встановлено достатні підстави для усунення спадкоємців від спадкування, зокрема, безпорадній стан спадкодавця та ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості надання такої. Позивач на підтвердження того, що відповідач, знаючи про хвороби спадкодавця, ухилявся від здійснення таких дій надає: лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] №166 від 21 липня 2010 року; довіреність від 16 січня 2008 року, реєстровий №282 на представництво інтересів [PERSON] , видана на ім`я [PERSON] та посвідчена нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О.; довіреність від 05 грудня 2008 року, реєстровий №2-3690 на представництво інтересів [PERSON] , видана на ім`я [PERSON] та посвідчена державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М.; довідка видана на ім`я матері позивача [PERSON] про те, що вона за власний рахунок поховала свою маму [PERSON] ; свідоцтво про поховання видане батьку позивача [PERSON] 21 липня 2010 року, реєстраційний №1.700.3. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Водночас, суд дослідивши матеріали справи вважає, що належних та достатніх доказів на підтвердження фактів ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, потребування спадкодавцем допомоги від відповідача за умови отримання її від інших осіб та того чи мав відповідач матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу, позивачем не надано. А відтак позов в частині усунення відповідача від права на спадкування задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування за законом. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1223, 1270 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. (статті 1261, 1265 ЦК України). Статтею 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261 - 1265 ЦК України. Разом з тим, позивач [PERSON] не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу про надання спадкодавцю нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири. Докази, надані позивачем на підтвердження факту надання останньою матеріальної допомоги спадкодавцю, а саме: лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] №166 від 21 липня 2010 року; довіреність від 16 січня 2008 року, реєстровий №282 на представництво інтересів [PERSON] , видана на ім`я [PERSON] та посвідчена нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О.; довіреність від 05 грудня 2008 року, реєстровий №2-3690 на представництво інтересів [PERSON] , видана на ім`я [PERSON] та посвідчена державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М.; довідка видана на ім`я матері позивача [PERSON] про те, що вона за власний рахунок поховала свою маму [PERSON] ; свідоцтво про поховання видане батьку позивача [PERSON] 21 липня 2010 року, реєстраційний № 1.700.3 не є належними та достатніми для встановлення такого факту, оскільки свідчать лише про видачу довіреностей на представництво інтересів спадкодавцем на ім`я позивача та про поховання спадкодавця матір`ю позивача. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що [PERSON] протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Суд вважає, що позивач в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Суд звертає увагу сторін спору також на приписи статті 3 ЦК України, за змістом яких загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 роз`яснила, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У цій справі представник позивача у позовній заяві зазначав, що спадкодавець [PERSON] , починаючи з 2007 року перебувала у безпорадному стані, а відповідач та його родина, будучи обізнаними про безпорадність та психіатричні хвороби матері, не намагались встановити на нею опіку та зі слів позивача, планомірно доводили її до такого стану. В той же час, у судових дебатах позивач та її представник, просили суд врахувати обґрунтовані сумніви сторони позивача у наявності безпорадного стану у [PERSON] через відсутність належних та допустимих доказів його наявності. Такі дії вказують на суперечливість поведінки позивача та її представника, що може тлумачитися як порушення принципу добросовісності цивільних правовідносин стороною позивача, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування за законом. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог у цій справі слід відмовити у повному обсязі. Зважаючи на те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивача відносяться на його рахунок і стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed