Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

07.03.2024 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі АТ «ЗАлК») про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначив наступне. З 30.06.2021р. працює фахівцем служби безпеки служби охорони та безпеки АТ «ЗАлК» відповідно до запису трудової книжки. З липня 2022 року заробітна плата не виплачується відповідачем своєчасно, виникла заборгованість, яку добровільно сплатити відповідач не бажає. Згідно із довідкою про доходи, виданою AT «ЗАлК» від 26.01.2024 року за №81 позивачу належить до видачі з урахуванням вирахованих податків: липень 2022 року - 13\~835 грн. 04 коп.; серпень 2022 року - 15 944 грн. 06 коп.; вересень 2022 року - 15\~040 грн. 05 коп.; жовтень 2022 року - 15 152 грн. 98 коп.; листопад 2022 року - 16\~226 грн. 13 коп.; грудень 2022 року - 15\~262 грн. 87 коп. Загальна сума заборгованості по заробітній платі складає 91\~461 гривня 13 копійок (дев`яносто одна тисяча чотириста шістдесят одна гривня тринадцять копійок). Просить стягнути з Акціонерного товариства «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат» на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 91\~461 гривня 13 копійок. Ухвалою суду від 11.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Позивач, будучи повідомленими судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавав. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оскільки суд не має відомостей про причину неявки представника відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем заробітної плати позивачу. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абз.2 п.п.6.1.1 п.6.1 п.6 мотивувальної частини). Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено ст.94\~КЗпП України і ст.1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 цього Закону України. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі - КЗпП України) передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. Так, з 30.06.2021р. позивач працює фахівцем служби безпеки служби охорони та безпеки АТ «ЗАлК» відповідно до запису із трудової книжки. Як вбачається\~з довідки\~про доходи,\~виданої AT\~«ЗАлК» від\~26.01.2024 року за №81 позивачу належить до видачі з урахуванням вирахованих податків: липень 2022 року - 13\~835 грн. 04 коп.; серпень 2022 року - 15 944 грн. 06 коп.; вересень 2022 року - 15\~040 грн. 05 коп.; жовтень 2022 року - 15 152 грн. 98 коп.; листопад 2022 року - 16\~226 грн. 13 коп.; грудень 2022 року - 15\~262 грн. 87 коп. Отже, судом встановлено, що відповідач АТ «ЗАлК» своєчасно не виплачував позивачеві заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість. Отже, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони перебували в трудових правовідносинах, але в порушення вимог ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» відповідач з липня 2022 і до теперішнього часу не виплачує позивачу нараховану за період з липня 2022 р. по грудень 2022 р. заробітну плату, у зв`язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 91\~461 гривня 13 копійок (дев`яносто одна тисяча чотириста шістдесят одна гривня тринадцять копійок). На підставі п. 2 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. З частини шостої ст.\~141\~ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved