Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити їй та її неповнолітній донці [PERSON] ,перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , вселити позивача та її доньку [PERSON] у дану квартиру. Заява мотивована тим, що 24.11.2017 між неюта відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. 12.08.2019 [PERSON] перебуваючи в шлюбі з [PERSON] придбали квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири від 12.08.2019 № 2987 оформлено на [PERSON] . В цій квартирі, через два місяці після придбання, [PERSON] та її малолітня (на той час) донька [PERSON] зареєстрували своє місце проживання/реєстрації та постійно там проживали. Проживаючи у шлюбі з відповідачем, вони вели спільне господарство, виховували дитину позивача [PERSON] . 13.10.2021 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З того часу між ними виникли неприязні відносини. Після розірвання шлюбу [PERSON] та її донька - [PERSON] продовжували спільно проживати у вказаній вище квартирі, оскільки це було єдиним місцем їх проживання. Однак, [PERSON] постійно чинив перешкоди в користуванні спільним сумісним майном, а саме квартирою, не допускаючи позивача та її доньку [PERSON] до їхнього єдиного житла. 24.02.2022 Позивач разом з неповнолітньою донькою, в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України вимушені були покинути своє житло та переїхати на час повномасштабного вторгнення, у більш безпечне місце. 28.03.2023, повернувшись додому, позивачем було виявлено, що у вхідних дверях квартири змінено замки та поставлена сигналізація. З цього часу, [PERSON] взагалі не дає позивачу та її донці можливості проживати в квартирі та користуватися нею, поміняв замки в дверях, поставив у квартирі сигналізацію, закрив квартиру та самостійно, без їх згоди звернувся до органів реєстрації щодо зняття їх із задекларованого/зареєстрованого місця проживання,чим порушує її право на користування жилим приміщенням у житловому будинку. Крім того, [PERSON] , як законний представник неповнолітньої доньки [PERSON] не надавала згоду на зняття її дитини із задекларованого/зареєстрованого місця проживання, як цього вимагає чинне законодавство. Провадження в справі відкрито 08 травня 2023 року, відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, в адресу суду надійшла заява від представника позивача, в якій просив справу розглянути без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують та просили про їх задоволення, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Заперечень щодо заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення від сторони позивача не надходило. Відповідач та його представник будучи належним чином повідомлені про відкриття провадження в справі, у встановленому законом порядку відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, правом на відзив не скористалися. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 12.08.2019 р., посвідченого Литвин А.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Як свідчать матеріали справи, і дана обставина не спрована відповідачем, вищевказана квартира є зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача [PERSON] та її доньки [PERSON] , [INFO] . Так, з відмітки в паспорті законного представниканеповнолітньої дитини [PERSON] вбачається, що після придбання [PERSON] вищевказаної квартири подружжям, вона зареєструвала своє місце проживання 25.10.2019 за адресою: [ADDRESS] . Цього ж дня, була здійсненна реєстрація постійного місця проживання [PERSON] . Матеріали справи не місять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи по суті, що [PERSON] та [PERSON] мають на праві власності нерухоме майно, або інше помекання для їх проживання. Слід зазначити, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2017 р. , яким був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2021 р.(копія наявна в матеріалах справи). Представник позивача вказує, що [PERSON] та її доньці відповідачем чиняться перешкоди у користуванні житлом. При цьому зазначає, що позивач та [PERSON] іншого місця проживання не мають. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] , та її неповнолітня донька [PERSON] , звернулись до Шевченківського управління поліції відносно незаконних дій відповідача та невстановлених осіб, внасділідок чого до ЄРДР внесено відомості про відкриття кримінальних проваджень щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Також, як зазначає представник позивача, [PERSON] та її донька не можуть потрапити до спірної квартири, оскільки відповідач обмежив доступ до неї, а тому вимушені шукати інше житло для проживання. Обставини зазначені у позові [PERSON] та його представником не було спростовано. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Непорушність права власності закріплено і в частині 1 статті 321 Цивільного кодексу України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Як свідчать докази надані представником відповідача , між сторонами виник спір щодо спільного майна подружжя, а саме поділу спірного помешкання. Так, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 761/2527/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Станом на день розгляду даної цивільної справи спір щодо поділу спільного майна подружжя не вирішено. Разом з тим, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом . Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна . У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Так, відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю за своїм бажанням: продавати, дарувати, передавати у спадщину, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У частині другій статті 156 ЖК України говориться, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна. Частиною четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в частині другій статті 64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача відносяться дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною першою статті 116 Кодексу. Виселення здійснюється в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Підстави для виселення за частиною першою статті 116 ЖК України: систематичну руйнування або псування житлового приміщення; використання приміщення не за призначенням; систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи попередження й громадського впливу виявились безрезультатними. Норми ст. 391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в ЦК України. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», запобігання бездомності і безпритульності - система заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Водночас, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Так, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що позивача та неповнолітню дитину було знято з реєстраціного обліку в спірному житлі у встановленому законом порядку. Також відсутні і докази, які б давали суду підстави зробити висновок, що позивач та неповнолітня дитина проживали в квартирі [ADDRESS] без достатніх правових підстав. При цьому слід зазначити, що зустічний позов щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] заявлено не було. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і серед способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дій, що порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім того, суд вважає, оскільки декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила, то зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) також не є підставою для її виселення, тобто позбавлення права на житло, оскільки особа може бути позбавлення права на житло тільки за рішенням суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на викладене, беручи до уваги обставини встановлені під час розгляду справи, з огляду на те, що стороною відповідача не надано доказів на спростування наявності перешкод в здійсненні перешкод особам, які зареєстровані у спірному помешканні, позов підлягає задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved