Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Зміст позовних вимог 03 лютого 2023 року [PERSON] , через представника - адвоката Прядка Руслана Володимировича, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник Сергій Миколайович про витребування майна, а саме земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2239400480000. Разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2129 від 27.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., придбала у [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001. З моменту набуття 27.05.2011 права власності позивач не вчиняла жодних правочинів щодо даної земельної ділянки, не відчужувала її на користь інших осіб. 10.02.2022 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за третіми особами, а саме 04.12.2020 земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу № 3055 від 08.12.2011 між [PERSON] та [PERSON] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2239400480000, зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Згодом, 08.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1535 від 08.12.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , право власності на спірне майно зареєстроване за останнім. Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3055 від 08.12.2011, на підставі якого зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] є неукладеним, оскільки особою, вказаною як продавець, він не підписувався. Також позивач вказує, що бланк ВРН № 792068 в дійсності використаний приватним нотаріусом Мироник О.В. для зовсім іншої угоди, а договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2011 ним не посвідчувався, а тому позивач вважає, що він в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Оскільки на день укладення оспорюваного договору, [PERSON] вже відчужила земельну ділянку 8000000000:62:511:0001 на підставі договору купівлі-продажу № 2129 від 27.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., то позивачка вважає, що вона є власником земельної ділянки. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку 8000000000:62:511:0001 за [PERSON] не може свідчити про набуття ним права власності на це майно. Відзив на позовну заяву Представник відповідача просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 набувається з моменту реєстрації такого права. Аналогічне положення закріплено й у договорі між [PERSON] та [PERSON] від 27.05.2011, де після підпису сторін зазначено: «Цей договір підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)». Представник відповідача стверджує, що навіть, якщо позивач дійсно уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, її право власності на землю виникає з моменту державної реєстрації таких прав в органах Держкомзему, що, в незалежних від відповідача обставин, не було виконано. Крім того, як вбачається з договору між [PERSON] та [PERSON] , від імені [PERSON] діяв представник за довіреністю, доказів обсягу повноважень якого в матеріалах справи немає. Тому, перевірити правомочність представника на укладання такого типу договорів та чи дійсно він діяв за волею [PERSON] неможливо. Тоді як договір купівлі-продажу від 08.12.2011 укладено з [PERSON] та підписано особисто [PERSON] , особу якої встановлено та перевірено нотаріусом, після чого відповідно договір нотаріально посвідчено та належним чином зареєстровано. З приводу посилання позивача на почеркознавчу експертизу, проведеної в межах кримінального провадження, то представник відповідача зауважує, що на експертизу не було надано достатню кількість документів, зроблених в один час із схожого між собою матеріалу та формою документа, які б дозволяли порівняти зразки підпису [PERSON] , зробленого на договорі з [PERSON] у 2011 році, тому висновок експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022, на думку представника відповідача, складено на основі неналежних зразків підпису та він є недопустимим та недостовірним доказом в даній справі та не може бути прийнято до уваги судом. Представник відповідача не погоджується з твердженням позивача щодо неукладеності договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] оскільки він був посвідчений та зареєстрований належним чином, адекватних доказів протилежного, підробки даного бланку або інших недоліків матеріали справи не містять. Можливі порушення порядку використання бланків під час вчинення нотаріальних дій не є підставою для визнання належним чином посвідченого та зареєстрованого договору між [PERSON] та [PERSON] недійсним та не пливає на волевиявлення сторін на укладення такого правочину. Щодо пропуску позовної давності, то сторона відповідача зауважує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено між [PERSON] та [PERSON] було укладено 08.12.2011, з того часу і до 2020 року, вказана земельна ділянка перебувала у володінні та користуванні [PERSON] , тому сумнівно, що якби [PERSON] вважала себе власником цієї земельної ділянки, за 10 років не помітила б її користування іншою особою. Тим паче, що вказана земельна ділянка розміщена в житловому громадському секторі та межує із земельними ділянками інших осіб, які б також за цей час могли повідомити [PERSON] про наявність «нового власника», однак позивачем не обґрунтовано та не доведено неможливість дізнатись про порушення свого права раніше, а отже, за твердженням представника відповідача, пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідь на відзив на позовну заяву Представник позивача підтримує позовні вимоги та підкреслює, що позивач 27.05.2011 набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2129. Право власності позивача на земельну ділянку виникло на підставі та в порядку, що були визначені законодавством на час укладення такого договору. При цьому, навіть в разі відсутності державної реєстрації права власності позивача, останній не позбавляється права на захист своїх прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Станом на момент відкриття відділу в Державному реєстрі речових прав право власності на земельну ділянку за [PERSON] не були внесені до цього реєстру. У зв`язку з цим, реєстратор Бутько М.В. , при проведенні 04.12.2020 державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , був зобов`язаний перевірити, чи дійсно реєстрацію речових прав за останнім проведено відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цього зроблено не було. Серед підстав для державної реєстрації державному акті на право власності не зазначено. Не виявлено цього документа і при вилученні 29.08.2022 у Бутько М.В. копій документів реєстраційної справи за спірною земельною ділянкою. Вказане дає підстави стверджувати про відсутність такого акту під час проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] , а отже і про незаконність такої реєстрації. Представник позивачки зауважує, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42022102030000050 від 16.02.2022 слідчим витребувано копію переданого приватним нотаріусом Мироник О.В. договору від 08.12.2011, виконаного на бланку ВРН 792068. У відповідь на запит надано копію договору дарування земельної ділянки за іншою адресою та між іншими сторонами. Вказаний договір надано саме як такий, що посвідчувався Мироник О.В. та передавався цим нотаріусом до архіву. У сукупності з підтвердженим висновком експерта невиконанням [PERSON] підпису у договорі від її імені, ці обставини вказують саме на те, що договір між [PERSON] та [PERSON] вказаним нотаріусом не посвідчувався та заявленими сторонами не укладався. Порушення права позивача полягає саме у вибутті з його володіння земельної ділянки. Вказане відбулося шляхом проведення державної реєстрації права власності за іншими особами без належних правових підстав, тому, на думку представника позивача, посилання відповідача на сплив значного проміжку часу з 08.12.2011, коли начебто було укладено договір між [PERSON] та [PERSON] , на строки позовної давності не впливає. Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву Представник відповідача зазначає, що у відповіді на відзив, позивач не спростував факт відсутності в нього права власності та не довів належними доказами реєстрацію свого права в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради, що відповідно до норм ст. 125 Земельного кодексу України, 182 Цивільного кодексу У країни, частини третьої та шостої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідчить про відсутність виникнення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Отже, у позивача відсутні передумови та матеріальні підстави захисту права власності на нерухоме майно у спосіб, визначений у статтях 387, 388 ЦК України. Сторона відповідача наполягає, що наявний в матеріалах справи висновок експерта підготовлено не на замовлення позивача і не за ухвалою суду, а в межах досудового розслідування кримінального провадження, хід, обставини та матеріали якого для суду в даній справі є недоступними через таємницю слідства. Так, зокрема, суд в межах даної справи не зможе з`ясувати обставини проведення такої експертизи, дослідити які зразки були подані на її виконання, у разі необхідності викликати експерта для надання пояснень. Представник відповідача підтримує аргументи, викладені у відзиві на позовну заяву та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, а також вказує, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки. Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Окрім того, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, заяву [PERSON] , подану через представника - адвоката Прядка Руслана Володимировича, про забезпечення позову у даній цивільній справі задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2239400480000 (власник [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )). Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо об`єкта нерухомого майна: земельна ділянка кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2239400480000. Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо забудови земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:62:511:0001. 15 березня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 28 березня 2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 03 травня 2023 року представником відповідача подано письмові заперечення. 13 липня 2023 року представником відповідача подано ряд клопотань про витребування доказів та заяву про зустрічне забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича про витребування доказів відмовлено. 17 липня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів та заперечення на клопотання відповідача про застосування судом зустрічного забезпечення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року, яка скасована постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2023, заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича про зустрічне забезпечення позову у справі № 754/1687/23 задоволено. Застосовано зустрічне забезпечення позову та визначено [PERSON] розмір зустрічного забезпечення у сумі 199 800,00 грн та зобов`язано [PERSON] внести на депозитний рахунок Деснянського районного суду міста Києва 199 800,00 грн протягом 10 днів з дати отримання ухвали суду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича про витребування доказів задоволено. Витребувано: у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію реєстраційної справи на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001; від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яни Володимирівни належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких було прийнято рішення від 04.12.2022 № 55507113 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 - за [PERSON] ; від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кривенчука Сергія Володимировича належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких було прийнято рішення щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 - за [PERSON] ; з Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) інформацію щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 за [PERSON] станом на 27.05.2011, 08.12.2011 та 08.12.2020; з Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) документи, на підставі яких сформовано та зареєстровано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 до 01.01.2013, належним чином посвідчені копії Поземельних книг, Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, державні акти на право власності/користування земельною ділянкою та укладені договори оренди на земельну ділянку, а також інші примірники правовстановлюючих документів на земельні ділянки; з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області інформацію щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 за [PERSON] станом на 27.05.2011, 08.12.2011 та 08.12.2020; з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області документи, на підставі яких сформовано та зареєстровано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 до 01.01.2013, належним чином посвідчені копії Поземельних книг, Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:62:511:0001 та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, державні акти на право власності/коригування земельною ділянкою та укладені договори оренди на земельну ділянку, а також інші примірники правовстановлюючих документів на земельні ділянки; з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 39817550; адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова 3/14) вивантаження з програмного забезпечення Державного земельного кадастру копії поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:62:511:0001. 01 серпня 2023 року представником позивача подано докази сплати суми зустрічного забезпечення. Також 01 серпня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надійшов лист з додатками, на виконання вимог ухвали суду. 08 серпня 2023 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів. 26 грудня 2023 року від представника [PERSON] - адвоката Прядка Руслана Володимировича надійшла заява про повернення суми зустрічного забезпечення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року заяву представника [PERSON] - адвоката Прядка Руслана Володимировича про повернення суми зустрічного забезпечення задоволено. Повернуто грошові кошти у розмірі 199 800,00 грн, які були внесені [PERSON] як зустрічне забезпечення на депозитний рахунок суду. 11 березня 2024 року від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) надійшли витребувані судом документи. Також 11 березня 2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яни Володимирівни надійшла відповідь про неможливість виконання ухвали суду. 22 березня 2024 року представником відповідача заявлено клопотання про витребування доказів та клопотання про виклик свідків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича про витребування доказів задоволено. Витребувано від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради належним чином посвідчену копію реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001. 01 квітня 2024 року від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) надійшли витребувані судом документи. Ухвалою суду Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 20 травня 2024 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринник Сергій Миколайович надійшов лист, в якому він просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. 11 червня 2024 року стороною позивача та стороною відповідача подано письмові пояснення. Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, відповідач та його представник заперечували щодо задоволення позовних вимог. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна повідомлена про розгляд справи по суті належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Фактичні обставини справи, встановлені судом На підставі рішення Київської міської ради № 1076/3145 від 24.12.2009 земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 передано у власність [PERSON] , на підтвердження чого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київрадивидано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 794310 від 22.06.2010 (а.с. 139, 140, 160 т. ІІІ). 27.05.2011 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 2129, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В., за умовами якого [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва (а.с. 18-21 т. І). На підтвердження укладення вказаного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В. на Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310від 22.06.2010 зроблено відмітку з про перехід 27.05.2011 права власності від [PERSON] до [PERSON] (а.с. 22, 23 т. І). Водночас, в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011, в якому зазначено про посвідченння договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та його реєстрацію за № 3055, з предметом договору про те, що [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва (а.с. 26, 27 т. І). У вказаному договорі зазначено, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 794310, виданого 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 р. № 1076/3145. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03385 від 22 червня 2010 року. 01.12.2020 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яни Володимирівни із заявою про державну реєстрацію права власності № 42847631 (а.с. 196 т ІІІ). 04.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яною Володимирівною прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності № 55507113 та право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 2239400480000 (а.с. 206-209 т. ІІІ). Слід зауважити в матеріалах реєстраційної справи № 2239400480000 наявний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3055, однак відсутній Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310 від 22.06.2010. Наказом Міністерства юстиції України про задоволення скарги від 13.05.2023 скасовано рішення від 04.12.2020 № 55507113, прийняте приватним нотаріусом Бутько М.В. Наказ прийнято на підставі висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 28.03.2023. Висновок комісії мотивований зокрема тим, що приватним нотаріусом Бутько М.В. прийнято оскаржуване рішення за відсутності в повному обсязі документів, необхідних для державної реєстрації прав, а саме: державного акта на землю (а.с. 134-141 т. ІІ). 08.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1535, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуСкринником Сергієм Миколайовичем, право власності на ділянку адресою: м. Київ, Соснова, 5, кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва перейшло до відповідача, про що зроблено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна(а.с. 12-14, 28-31 т. І; а.с. 213-221 т. ІІІ). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] придбав спірну земельну ділянку для здійснення забудови (а.с. 170-187 т. ІІ). На підставі заяви представника [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва 16.02.2022 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 42022102030000051 за ч. 4 ст. 190 КК України, яке в подальшому об`єднано з кримінальним провадженням № 42022102030000050 з присвоєнням об`єднаному провадженню номеру № 42022102030000050 (а.с. 15-17 т. І). 21.02.2023 адвокат Прядко Р.В. звернувся до Деснянського УП ГУНП у місті Києві з клопотанням про розголошення відомостей досудового розслідування, а саме просив надати дозвіл на розголошення таких відомостей кримінального провадження № 42022102030000050 від 16.02.2022: інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав (щодо земельних ділянок 8000000000:62:511:0001 та 8000000000:62:511:0002); витяг з ЄРДР; договори купівлі-продажу № 3055, № 1535, № 351, № 6905 та № 825; договір дарування земельної ділянки № 3002; інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків щодо бланків ВРН 792068 та ВРР 012738; протоколи тимчасового доступу до речей і документів, описи вилучених документів від 08.09.2022 та 12.10.2022; договір дарування земельної ділянки від 08.12.2011, на бланку ВРН 792068; висновки експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022 та № СЕ-19/111-22/33940-ПЧ від 06.10.2022; лист ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 15.12.2022; лист Державного архіву міста Києва від 14.07.2022 з додатками; листи нотаріуса Мазарчук Н.В. від 11.07.2022 та 19.08.2022 (а.с. 50, 51 т. І). Відповідно до листа слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві ст. лейтенант поліції Смогоринського В. у відповідь на клопотання адвоката Прядка Р.В., слідчий не заперечує щодо розголошення відомостей досудового розслідування та надає дозвіл на розголошення документів без виключення (а.с. 52 т. І). У матеріалах справи міститься копія висновку експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022, наданого в рамках кримінального провадження № 42022102030000050, згідно з яким підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011 у графі «Продавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с. 38-49 т.І). Постановою про відмову в задоволенні клопотання від 16.03.2023 за підписом слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції В.О. Смогоринського відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] , адвоката Андреєєва І.П., про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 42022102030000050 від 16.02.2022. Аналогічна постанова про відмову в задоволенні клопотання ухвалена слідчим і 18.04.2023. Окрім того, постановою про відмову в задоволенні клопотання від 18.04.2023 за підписом прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва Одуденко А.В. у задоволенні клопотання адвоката Андрєєва І.П. в інтересах [PERSON] про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження відмовлено. Постановою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 10.05.2023 відмовлено у задоволенні скарги адвоката Андрєєва Ігоря Петровича, поданої в інтересах [PERSON] , на постанову слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві Смогоринського В.О. від 18.04.2023 у кримінальному провадженні № 42022102030000050 від 16.02.2022, про відмову у задоволенні клопотання, та зобов`язання слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві Смогоринського В.О. надати для ознайомлення матеріали кримінального провадження № 42022102030000050 від 16.02.2022. Норми права та мотиви суду Щодо права власності позивача Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статей 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Судом встановлено, що позивачка набула права власності на земельну ділянку адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва на підставі договору купівлі-продажу № 2129 від 27.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В., а відсутність державної реєстрації не позбавляє її права власності на вказану земельну ділянку. Слід зауважити, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень почав діяти з набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26 жовтня 2011 року № 1141, а саме з 01.01.2013, тобто після набуття позивачкою права власності. Крім того, перехід 27.05.2011 права власності від [PERSON] до [PERSON] підтверджуються відповідною відміткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кривенчука С.В. на Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310від 22.06.2010. Щодо вибуття майна з володіння позивача За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку, що «відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли». У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд зауважує, що висновок експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022 підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, і цей висновок експерта відповідає положенням статті 102 ЦПК України. У даному випадку експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 15.05.2024 у справі № 183/6467/20. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Із зазначених вище норм процесуального закону, встановлених у справі обставин, досліджених судами доказів вбачається, що експертиза, на результатами якої було складено висновок експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022, була проведена на підставі постанови про призначення почеркознавчої експертизи від 09.08.2021 винесеної слідчим СВ Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві Смогоринським В.О. у кримінальному провадженні № 42022102030000050 від 16.02.2022. Також слідчим надано дозвіл на розголошення документів, в тому числі і висновку експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022. Сторона відповідача не погоджується з висновком експерта вказуючи, що він зроблений на підставі обмеженої кількості зразків підпису. Відповідно до п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 08.10.1998 № 53/5, достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця. Отже, оцінка достатності та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи є прерогативою експерта, водночас відповідач не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення судової експертизи, проте своїм правом не скористався. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. З висновку експерта вбачається, що при проведенні експертизи у кримінальному провадженні та складанні висновку експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19). Як зазначалось вище, згідно з висновком експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06.10.2022, наданого в рамках кримінального провадження № 42022102030000050, підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011 у графі «Продавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису. Водночас, оскільки [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011,то, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, що вказує на його неукладеність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зазначила, що «у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини», а також «відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими». Положеннями п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 03.03.2004 № 20/5, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом договору від 08.12.2021, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Отже, дійсність волевиявлення особи на укладення правочину посвідчуються її підписом, що веде до вчиненням нотаріусом нотаріальної дії. Таким чином невідповідність спеціального бланку нотаріальної дії не призводить до неукладеності правочину, якщо першочергово відсутнє волевиявлення учасника правочину. Тому, правочин у формі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3055 між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва не відбувся. Щодо витребування майна та добросовісного набувача Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Відповідачем набута спірна земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1535 від 08.12.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуСкринником Сергієм Миколайовичем. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула із володіння позивачки не з її волі, цей правочин, який фактично не відбувся, а в подальшому зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2020. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна, а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)). Застосування приватноправових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19). У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). З наявним у матеріалах справи доказів судом встановлено, що право власності позивачки на земельну ділянку вибуло поза її волею, більше того в межах правочинів учасником яких вона не була, а також поза межами волевиявлення попереднього власника земельної ділянки. Водночас, відповідач міг би проявити розумну обачність при придбанні спірної земельної ділянки, перевірити, чому її державна реєстрація відбулася за декілька днів до укладення з ним договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також поцікавитися підставами переходу права власності на майно від попереднього власника до нового, у якого мав бути державний акт про реєстрацію земельної ділянки. Таким чином задоволення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідає належній оцінці добросовісності відповідача та правомірності втручання у мирне володіння ним майном, яке набуте за відплатним договором, при цьому таке втручання (витребування майна) не покладатиме надмірний тягар на відповідача, оскільки він не позбавлений можливості та права звернутися з вимогами про відшкодування коштів за спірне майно до недобросовісного продавця. У зв`язку з вищевикладеним порушене право [PERSON] слід відновити шляхом витребування від [PERSON] на користь [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:62:511:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2239400480000, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовної давності На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено висновок, що: «7.21. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. 7.25. Водночас, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу». Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка фактично вибула з володіння позивачки 08.12.2011. Однак право власності за [PERSON] зареєстровано 04.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яною Володимирівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто саме з 04.12.2020 позивачка могла дізнатися, що її право порушено. У позовній заяві стороною позивача зазначається, що 10.02.2022 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за третіми особами. З даним позовом позивачка звернулася до суду 03.02.2023 (згідно з відміткою на поштовому конверті), тобто в межах позовної давності, враховуючи момент, коли позивачка довідалася і могла довідатися про порушення свого права (04.12.2020). Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved