Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

13.10.2023 р. адвокат Соколишина Л.Б., яка представляє інтереси позивача звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «Buic Lacrosse»; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію ринкової вартості частини автомобіля у розмірі 280125,00 грн.; виділити у власність відповідача автомобіль марки «Buic Lacrosse», визнавши за ним право власності на вказаний автомобіль та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує на придбання сторонами у період шлюбу автомобіля марки «Buic Lacrosse», який зареєстровано на відповідача. Оскільки сімейне життя останнім часом між подружжям погіршилося, позивач подала позов про розірвання шлюбу із метою поділу майна, набутого у шлюбі, звертається до суду з указаним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2023 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 10.11.2023 р. відповідачем подано до суду відзив у якому він не погоджується з позовними вимогами. Вказує, що позивачем не доведено фінансової спроможності сплатити грошову компенсацію відповідачем. Спірне майно сторони придбали спільною волею у спільну сумісну власність, а примусове зобов`язання сплати грошової компенсації порушить принцип вільного розпорядження майном як одного з елементів права власності. Відповідач не давав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушування його до цього стане наслідком порушення його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку. Також відповідачем заперечується вартість оціненого транспортного засобу. На підтвердження вартості спірного майна надає відповідний експертний висновок. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2023 р. судом здійснено перехід з розгляду цивільної справи зі спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.12.2023 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивачем не заперечується проти визначення вартості транспортного засобу на підставі висновку експерта, складеного на замовлення відповідача. Враховуючи, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, є неподільною річчю і позивачка згодна одержати від відповідача грошову компенсацію за належну їй частку автомобіля, позивач просить суд виділити відповідачу спірний транспортний засіб з визнанням за ним права власності на цей автомобіль із стягненням з нього грошової компенсації у розмірі ринкової вартості автомобіля. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Від представника позивача адвоката Соколишиної Л.Б. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні представник позивача не заперечує проти вимог поділу спірного майна. Просить взяти до уваги експертну оцінку вартості майна, проведену на замовлення відповідача. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 09.06.2017 р. між сторонами зареєстровано шлюб, про що Печерським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві складено актовий запис №1429. Згідно свідоцтва про народження, виданого Печерським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУМЮ (м.Київ) 14.12.2020 р. у сторін народилась дитина - [PERSON] . Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит від 25.09.2023 р. №31/23-2155, за [PERSON] , [INFO] наразі зареєстровано транспортний засіб марки «Buic Lacrosse», 2015 року виготовлення, об`єм двигуна 3649 см.куб., потужність двигуна 227 кВт., зареєстровано за особою 04.09.2021 р. по теперішній час. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.10.2023 р. (ун.№759/16472/23) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно висновку судового експерта №173 від 11.10.2023 р. експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню середньої ринкової вартості транспортного засобу, середня ринкова вартість легкового автомобіля «Buic Lacrosse», 2015 року випуску складає 560249,00 грн. Згідно висновку судового експерта №01-06/11 від 06.11.2023 р. транспортно товарознавчої експертизи по дослідженню колісного транспортного засобу «Buic Lacrosse» д.н.з. [NUMBER] , ринкова вартість даного автомобіля станом на 06.11.2023 р. становить 441934,00 грн. Вирішуючи спір, судом береться до уваги висновок судового експерта №01-06/11 від 06.11.2023 р., виготовлений на замовлення відповідача, оскільки дослідження транспортного засобу проводилось з врахуванням його технічного стану шляхом зовнішнього візуального огляду експертом. Сторона позивача погоджується із такою вартістю спірного майна. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд. Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, оскільки набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору вважає відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). Позивачка не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Велика Палата Верховного Суду 08.02.2022 р. у справі № 209/3085/20 вважає, що платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Тому хибним є висновок про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. Суд вважає помилковим твердження відповідача, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом достовірно встановлено, що спірне майно було придбане під час шлюбу та за їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю, що не заперечується жодною із сторін. Зазначені обставини встановлені та підтверджені належними та допустимими доказами та визнаються відповідачем, тому презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована та спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності. Відповідачем надано докази про визначення вартості спірного майна, що становить 441934,00 грн. Позивач погоджується на компенсацію їй вартості частини автомобіля у розмірі 220967,00 грн. Враховуючи те, що вказаний автомобіль знаходиться у користуванні [PERSON] , суд вважає за можливе стягнути з останнього 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну частку [PERSON] . Вказана позиція суду підтверджується постановою Верховного Суду від 25.05.2020 р. у справі № 347/955/16 щодо можливості присудження компенсації за частину неподільного рухомого майна одному із подружжя, без його реального поділу і залишення майна у спільній частковій власності. Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що транспортний засіб «Buic Lacrosse» д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску, набутий сторонами за час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. ст. 70, 71 СК України, вказане майно подружжя підлягає поділу, а тому суд доходить висновку про поділ вказаного майна між сторонами, шляхом компенсації позивачу і відповідно стягнення із відповідача компенсацію вартості частини легкового автомобіля. Суд роз`яснює, що згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Outcome: approved