Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

07\~серпня 2023\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] \~із вимогами\~про зміну\~способу стягнення\~аліментів на\~утримання неповнолітньої\~дитини (а. с. 1-4). В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог вказала,\~що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2018 року по справі № 204/4573/18 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 1000 гривень, щомісяця, починаючи стягнення з 22 червня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що у зв`язку з тим, що догляд за дитиною, її харчування та лікування потребує значних матеріальних коштів, її грошей та раніше присуджених аліментів на це не вистачає. Крім того, вважає, що розмір присуджених аліментів, на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, оскільки на даний час збільшилися потреби у розвитку, навчанні та вихованні дитини. Стверджує, що через те, що після ухвалення зазначеного рішення суду про стягнення аліментів суттєво зросли ціни на продовольчі та побутові товари, попередньо визначений судом розмір аліментів не може забезпечити належне утримання дитини. Натомість, розмір аліментів має бути необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вказує, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, на час винесення рішення про стягнення аліментів відповідач не працював, натомість, зараз він офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату. Тому просила суд збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2018 року на її користь, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з 1000 гривень щомісячно на 1/4 частину від всіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та, призначено судове засідання на 12 годину 45 хвилин 16 жовтня 2023 року (а. с. 16), копія якої направлена учасникам справи 15 вересня 2023 року за вихідним № 29192/23-вих/2/204/3145/23 (а. с. 17). У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представниця відповідача позовні вимоги не визнала, прохала суд у їх задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 5). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі 1000 гривень, починаючи стягнення з 18 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат (а. с. 6-7). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами ст. 5 СК України встановлено що, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Нормою ст.\~15\~СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2021 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, відповідно до вимог ст. 192 СК розмір аліментів, зазначено, що визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Як встановлено судом, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній заяві позивачка просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини з 1000 гривень до частини зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що її майновий стан змінився, а відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у іншому розмірі. Крім того, позивачкою заявлено вимогу, яка фактично зводиться не до зміни розміру, а до зміни способу стягнення аліментів, також фактично не обґрунтовуючи таку зміну певними обставинами та доказами. Більш того, позивачка в обґрунтування заяви зазначає те, що на даний час їхня донька потребує значно більшого догляду та що збільшилися витрати на її навчання та розвиток, однак жодних доказів на підтвердження вказаного суду не надає. Разом з цим, в обґрунтування позовних вимог позивачка посилається, з-поміж іншого на те, що лікування дитини потребує значних матеріальних коштів, однак вказане не може слугувати підставою для збільшення розміру аліментів, бо із зазначеними вимогами, у порядку визначеному ст. 185 СК України, позивачка має право звернутись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, що в свою чергу не є предметом розгляду даної справи. Доводи в частині того, що після винесенням Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення про стягнення аліментів суттєво зросли ціни на продовольчі товари, не може слугувати підставою для задоволення позову. Крім того, суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи позивачки щодо покращення матеріального стану відповідача з підстав його офіційного працевлаштування, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного останньою суду не надано, як і не заявлено відповідних клопотань. Більш того, суд зазначає, що відповідачем на спростування доводів позивачки покращення його майнового стану надано докази перебування на його утриманні матері [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом ІІІ групи (а. с. 26-28). З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що її майновий стан змінився, а відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у іншому розмірі, суд дійшов переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed