Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Берегівська окружна прокуратура, в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації), звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області в інтересах держави із позовною заявою до Батівської селищної ради, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Адміністрація Державної прикордонної служби України, м. Київ, вул. Володимирська, 26, про усунення перешкод шляхом скасування рішення, визнання недійсним Державного акту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку. Зокрема, позивач просив: -усунути перешкоди шляхом визнання недійсним рішення Свободянської сільської ради від 29.09.2000 року «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок часток (паїв) та виготовленню видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свободянської сільської ради», в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,8131 га в контурі [NUMBER] на території Батівської об`єднаної територіальної громади (колишньої Свободянської сільської ради) Берегівського району, Закарпатської області; -усунути перешкоди шляхом визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.2002 року серії ЗК-1 №037633, видану [PERSON] ; -усунути перешкоди шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.02.2008 року №2-724, видану [PERSON] , в частині земельної ділянки площею 1,813 га; -усунути перешкоди шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 28.12.2018 року №4823, видану [PERSON] ; -усунути перешкоди шляхом визнання незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; -скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, припинивши право приватної власності [PERSON] на дану земельну ділянку; -усунути перешкоди шляхом зобов`язання громадянку [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації. Позовна заява мотивована тим, що рішенням 12 сесії 23 скликання Свободянської сільської ради від 29.09.2000 року «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок часток (паїв) та виготовленню видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свободянської сільської ради» передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,8131 га в контурі [NUMBER] на території Батівської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін на сертифікат № [NUMBER] . На підставі вказаного рішення було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-І №037633. В подальшому, вказана земельна ділянка перейшла у приватну власність згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] . На вказану земельну ділянку було розроблено технічну документацію із землеустрою, зокрема [PERSON] виділено земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га. Далі, вищевказана земельна ділянка на підставі свідоцтва про право на спадщину №4823 від 28.12.2018 року перейшла у приватну власність [PERSON] . При цьому, дана земельна ділянка відноситься до земель оборони та входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною [INFO] . Тобто, перебуває в зоні облаштування і утримання інженерно-технічних споруд та огорож державного кордону. Враховуючи наведене, відповідачка [PERSON] не може вільно володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною земельною ділянкою, оскільки на таку розповсюджується прикордонний режим з усіма визначеними законодавством обмеженнями. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30.06.2023 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. 11 вересня 2023 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Адміністрацією Державної прикордонної служби України було подано до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [INFO] (військова частина [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.09.2023 року залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [INFO] (військова частина [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) до участі у даній цивільній справі. Також, даною ухвалою закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 10 листопада 2023 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано письмові пояснення на позовну заяву від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, згідно яких останнє просить врахувати дані пояснення при вирішенні справи по суті та провести розгляд справи без участі представника третьої особи. 11 вересня 2023 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшли від Адміністрації Державної прикордонної служби України письмові пояснення щодо вирішення даної цивільної справи. 19 жовтня 2023 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Адміністрацією Державної прикордонної служби України подано до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. 20 жовтня 2023 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано заяву відповідача Батівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області про розгляд справи у відсутності учасника судового розгляду. Відзив на позовну заяву не подав. Крім цього, відповідачем Батівською селищною радою Берегівського району Закарпатської області 20 жовтня 2023 року подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з відсутністю повноважень позивача на подання вказаної позовної заяви та неналежним поданням долучених до матеріалів справи доказів, зокрема не засвідченням належним чином копій документів. 03 квітня 2024 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшли заперечення позивача на клопотання Батівської селищної ради про залишення позовної заяви без розгляду. Згідно вказаного клопотання позивач вважає, що відповідачем пропущено строк на подання вказаного клопотання, тому просив не приймати до уваги клопотання відповідача Батівської селищної ради як безпідставне та задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Крім цього, зазначив, що позивачем підтверджено свої повноваження щодо звернення до суду в розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Представник позивача Берегівської окружної прокуратури прокурор Міндак В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву не подала. Так, судові засідання у розгляді даної цивільної справи призначались на наступні дати: 06.09.2023 року, 20.10.2023 року, 05.12.2023 року, 31.01.2024 року, 04.03.2024 року, 03.04.2024 року, 29.04.2024 року та 28.05.2024 року. Разом з цим, відповідачка [PERSON] на вказані судові засідання не з`явилась, заяв про розгляд справи без її участі та заперечень чи доказів на спростування заявлених позовних вимог від неї до суду не надходило. Отже, судом було надано відповідачці достатньо часу для викладення своєї позиції щодо позову та здійснення нею процесуальних прав. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явилась в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідач не подала відзив; позивач не подав заперечень проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Згідно ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Так, судом встановлено, що рішенням 12 сесії 23 скликання Свободянської сільської ради від 29.09.2000 року «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок часток (паїв) та виготовленню видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свободянської сільської ради» передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,8131 га в контурі [NUMBER] на території Батівської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін на сертифікат № [NUMBER] . На підставі вказаного рішення було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-І №037633. Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.02.2008 року встановлено, що спадкодавцем спадкового майна за померлою [PERSON] , в тому числі оспорювана земельна ділянка, є [PERSON] . На вказану земельну ділянку було розроблено технічну документацію із землеустрою, зокрема [PERSON] виділено земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га. Далі, вищевказана земельна ділянка на підставі свідоцтва про право на спадщину №4823 від 28.12.2018 року перейшла у приватну власність [PERSON] . Вказані обставини підтверджено позивачем доказами, які визнані судом належними та допустимими, зокрема: копією Рішення Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 29.09.2000 року; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.03.2023 року; копією технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки; копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-І №037633; копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.02.2008 року; копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2018 року. Статтею 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно із частиною 5 зазначеної норми права передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони». Частиною першою статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Стаття 80 ЗК України, закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують своє право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на наведене земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чим комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Пунктом в) частини четвертої статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі оборони. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про використання земель оборони», уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону. Відповідно до ст.ст. 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України. Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів. Частинами 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Прикордонна смуга це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень (пункт 2 Положення «Про прикордонний режим», затвердженого Постановою КМУ № 1147). Контрольований прикордонний район це ділянка місцевості, яка визначена в межах території району, міста, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється Державною прикордонною службою, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів (пункт 2 Положення «Про прикордонний режим», затвердженого Постановою КМУ № 1147). Існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України "Про використання земель оборони". Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні та є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (статті 6, 7, 27 Закону України "Про Державну прикордонну службу України"). Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів (частина друга статті 10 Закону України "Про Державну прикордонну службу України"). Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим» (з наступними змінами та доповненнями), з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри прикордонної смуги встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд. Такого ж\~правового висновку\~дійшов і\~Верховний Суд\~у постанові\~від 26\~липня 2023\~року у\~справі № 454/2498/19, провадження № 61-10410св22. Так, із фотокопії Національної кадастрової карти, які містяться в Державному земельному кадастрі вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, належна відповідачці [PERSON] , розташована між лінією державного кордону України та земельною ділянкою з кадастровим номером 2120488400:04:000:0273. Вказане підтверджено і Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 25.02.2021 року за № 182-ДК/195/АП/09/01-21. Отже, судом встановлено факт того, що оспорювана земельна ділянка розташована між державним кордоном та лінією прикордонних інженерних споруд, тобто в прикордонній смузі та відповідно належить до земель оборони. Так, витребування спірних земельних ділянок у відповідача відповідає критерію законності, воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог чинного законодавства, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідно до статей 386, 387 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 26.10.2020 року у справі №297/1408/15-ц зазначено, що втручання держави у право мирного володіння майном мало нормативну основу у національному законодавстві і характеризувалося доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування були передбачуваними; витребування спірних земельних ділянок переслідує легітимну мету згідно із загальними інтересами встановлення прикордонної смуги на державному кордоні як зони особливого режиму використання земель. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом спірних земельних ділянок; справедливий баланс між суспільним і приватним інтересами не порушений, оскільки відповідає легітимній меті контролю за використанням цих ділянок згідно із загальними інтересам; кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки. Окрім цього, в абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних збройних формувань «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею найманців, під час якої була анексована Автономна Республіка Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як "російська агресія" і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19 грудня 2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)" та визнано Російську Федерацію державою - окупантом. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Даний конфлікт триває і на даний час, що свідчить про необхідність особливого та посиленого утримання державних кордонів з метою захисту суверенітету, збереження територіальної цілісності і недоторканності державного кордону України, що є одним з основних завдань держави. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель прикордонної смуги, такі землі перебувають під посиленою правовою охороною держави. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема, без належного дозволу уповноваженого на те органу, яким в даному випадку є Кабінет Міністрів України, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Незаконне набуття у власність земель оборони приватними особами без відповідного рішення Кабінету Міністрів України є неможливим, їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватної власності без згоди Уряду України. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що земельна ділянка, кадастровий номер 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, була набута у власність відповідачкою [PERSON] від особи, яка не мала права його відчужувати, та вибула з володіння власника не з його волі шляхом спадкування, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині. Крім того, позивач просив усунути перешкоди шляхом визнання недійсною державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2120488400:04:000:0127 за [PERSON] з одночасним припиненням права власності на неї, та зобов`язати останню повернути земельну ділянку за кадастровим номером [PERSON] , площею 1,8131 га, на користь держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації. Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, у тому числі, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Частиною 13 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Згідно абз. 2 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Крім того, ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Враховуючи, що судом рішення Свободянської сільської ради від 29.09.2000 року «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок часток (паїв) та виготовленню видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свободянської сільської ради», в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,8131 га в контурі [NUMBER] на території Батівської об`єднаної територіальної громади (колишньої Свободянської сільської ради) Берегівського району, Закарпатської області, Державний акт на право приватної власності на землю від 05.07.2002 року серії ЗК-1 №037633, видану [PERSON] , Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.02.2008 року №2-724, видане [PERSON] , в частині земельної ділянки площею 1,813 га, Свідоцтво про право на спадщину від 28.12.2018 року №4823, видану [PERSON] визнано недійсними, тому державна реєстрація права власності на вищезазначену земельну ділянку підлягає скасуванню. Отже, суд вважає обґрунтованим і застосування наслідків його недійсності, що полягає у скасуванні державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2120488400:04:000:0127 за [PERSON] з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 2120488400:04:000:0127 та про зобов`язання [PERSON] повернути вказану земельну ділянку на користь держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з підстав їх обґрунтованості та доведеності. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Позаяк, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними і допустимими доказами у чому саме полягають перешкоди у заявлених позовних вимогах щодо усунення перешкод шляхом: скасування рішення, визнання недійсним Державного акту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку, тоді як ефективним способом захисту цивільних прав позивача, в розумінні ст. 16 ЦК України, є визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності, а не усунення перешкод як зазначено позивачем. Крім цього, предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Так, у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18, провадження № 14-86цс22. Отже, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за кадастровим номером земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, на користь держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння [PERSON] на користь власника. Тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, зокрема слід: -Визнати недійсним рішення Свободянської сільської ради від 29.09.2000 року «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних ділянок часток (паїв) та виготовленню видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Свободянської сільської ради», в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,8131 га в контурі [NUMBER] на території Батівської об`єднаної територіальної громади (колишньої Свободянської сільської ради) Берегівського району, Закарпатської області. -Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 05.07.2002 року серії ЗК-1 №037633, видану [PERSON] . -Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.02.2008 року №2-724, видане [PERSON] , в частині земельної ділянки площею 1,813 га. -Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 28.12.2018 року №4823, видану [PERSON] . -Визнати незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. -Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, припинивши право приватної власності [PERSON] на дану земельну ділянку. -Витребувати земельну ділянку з кадастровим номером 2120488400:04:000:0127, площею 1,8131 га, з володіння [PERSON] на користь держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір слід стягнути солідарно з відповідачів в користь Закарпатської обласної прокуратури.

Outcome: partial