Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в Київський районний суд м. Харкова з позовом до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 19 серпня 2022 року інспектор 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Дмитрива Д.В. склала щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 271858 за порушення Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КпАП України. Відповідно до протоколу [PERSON] 19 серпня 2022 року керував автомобілем марки «Geely MK» державний реєстраційний номер [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводили на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Drager. Результат 1,4 %. Разом з тим, з відеозапису, наданого інспектором, вбачається, що він не був зупинений працівниками поліції, а останні під`їхали до автомобіля, який стояв на узбіччі за адресою: [ADDRESS] , з вимкненим двигуном та із закритими дверима під сигналізацією. Він знаходився на узбіччі разом з [PERSON] водієм автомобіля. Його доводи стосовно того, що він не керував автомобілем, інспектором прийняті до уваги не були. Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 15 березня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 28 березня 2023 року. У зв`язку з цим, йому було завдано моральну та матеріальну шкоду. Для розгляду адміністративної справи йому довелось звернутися за правничою допомогою до адвоката. Відповідно до договору від 09 вересня 2022 року про надання правничої допомоги він сплатив 22148 гривень. Крім того, ним були сплачені витрати на паливо для прибуття до Ленінського районного суду м. Полтава у розмірі 2923 гривні 16 копійок. Моральна шкода виразилась в стражданнях, перенесених ним через термін незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, а саме сім місяців дев`ять днів, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, відсував себе приниженим та морально подавленим. Він перебував у складі територіальної оборони з 03 травня 2022 року та з моменту складання протоколу перебував у подавленому стані, йому перестали довірятись побратими по службі, що суттєво вплинуло на його бойовий моральний дух. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь 70900 гривень на відшкодування моральної шкоди, 2923 гривні 16 копійок матеріальної шкоди та 22148 гривень витрат на надання правничої допомоги адвоката. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2023 року замінено відповідача у справі - Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції на Департамент патрульної поліції, справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник направив до суду клопотання, в якому просив розглядати справу у відсутність сторони позивача, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, з якого вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 52-56). Зазначено, що належним відповідачем у справі є держава, яка бере участь як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області не має відповідних бюджетних призначень та програмою та відкритих рахунків для зазначених цілей, а також забезпечує лише передачу відомостей та документів до казначейства. Оскільки управління жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, позивач помилково визначив, що Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області є належним відповідачем у справі та має нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших суб`єктів. Зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Висновки щодо наявності моральної шкоди ґрунтуються лише на наданих позивачем відомостях та не підтверджуються належними доказами. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій працівників Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції та наявності причинного зв`язку між шкодою і діями. Рішення від 15 березня 2023 року у справі № 553/3882/22 про закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача не свідчить про завдану особі моральну шкоду. Представник Департаменту патрульної поліції відзив на позовну заяву у визначений строк до суду не надав. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 серпня 2022 року інспектор 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Дмитрива Д.В. склала щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 271858 за порушення Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КпАП України. Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 15 березня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 28 березня 2023 року. З позову вбачається, що відповідно до протоколу [PERSON] 19 серпня 2022 року керував автомобілем марки «Geely MK» державний реєстраційний номер [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводили на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Drager. Результат 1,4 %. Разом з тим, з відеозапису, наданого інспектором, вбачається, що він не був зупинений працівниками поліції, а останні під`їхали до автомобіля, який стояв на узбіччі за адресою: [ADDRESS] , з вимкненим двигуном та із закритими дверима під сигналізацією. Він знаходився на узбіччі разом з [PERSON] водієм автомобіля. Доводи позивача стосовно того, що він не керував автомобілем, інспектором прийняті до уваги не були. Позивач зазначає про те, що моральна шкода виразилась в стражданнях, перенесених ним через термін незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, а саме сім місяців дев`ять днів, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, відсував себе приниженим та морально подавленим. Він перебував у складі територіальної оборони з 03 травня 2022 року та з моменту складання протоколу перебував у подавленому стані, йому перестали довірятись побратими по службі, що суттєво вплинуло на його бойовий моральний дух. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 15 березня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. З цієї постанови встановлено, що з DVD диску, наданого суду не вбачається факт керування [PERSON] автомобілем. На двох файлах, наданих суду, зафіксована процедура огляду [PERSON] на стан алкогольного сп`яніння та оголошення [PERSON] працівником поліції протоколу. При цьому [PERSON] заявив, що він не керував автомобілем, заперечував проти формулювання суті протоколу, на що працівник поліції пояснила йому, що вона заповнює протокол по шаблону. У протоколі не зазначено про залучення двох свідків, а з наданого відео вбачається, що працівники поліції роз`яснили [PERSON] про те, що свідки не залучаються, оскільки ведеться безперервна відеозйомка. Отже, поліцейськими було порушено порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Таким чином, судом встановлено, що при розгляді справи докази того, що [PERSON] дійсно керував транспортним засобом відсутні, отже в діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України та провадження у справі підлягає закриттю. З огляду на наведене, у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали зазначене провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Суд враховує, що позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача) покладається обов`язок спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав, в тому числі в судовому порядку. Разом з тим, суд вважає, що позивачем необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди. При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в сумі 3000 гривень, оскільки такий розмір моральної шкоди є співмірним з допущеними порушеннями з боку відповідача. Позивач зазначив відповідачами у справі про відшкодування шкоди Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області та Департамент патрульної поліції. Вимоги до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц. За таких обставин, вимоги до Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області задоволенню не підлягають. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь 22148 гривень витрат на надання правничої допомоги адвоката у справі № 553/3882/22 про притягнення до адміністративної відповідальності та 2923 гривні 16 копійок витрат на паливо з метою прибуття до Ленінського районного суду м. Полтава з м. Харкова. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані з оплатою витрат на проведення експертизи та із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року в справі № 910/12945/19. Вбачається, що витрати на правничу допомогу у розмірі 22148 гривень та витрати на паливо в сумі 2923 гривні 16 копійок понесені позивачем в справі № 553/3882/22, що розглядалась Ленінським районним судом м. Полтава. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Вбачається, що понесені стороною позивача витрати у судовому провадженні в іншому суді, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. За таких обставин, вимоги про стягнення витрат на надання правничої допомоги адвоката та витрат на паливо у справі № 553/3882/22 задоволенню не підлягають. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з держави на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок.

Outcome: partial