Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Свій позов мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15 лютого 2021 року. Шлюб було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2022 року. Вказує, що під час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379 та земельну ділянку площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068. Вказані земельні ділянки 18.02.2021 року та 05.04.2021 року відповідно до інформації із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до договору купівлі-продажу від 18.02.2021 року та договору купівлі-продажу від 05.04.2021 року приватним нотаріусом Гордійчук М.В. зареєстровані за відповідачем. Вважає, що дані земельні ділянки є спільним майном подружжя, оскільки придбані за спільні кошти в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Просить ухвалити рішення, яким визнати земельну ділянку площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379 та земельну ділянку площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем [PERSON] право власності на частки земельної ділянки площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068, та частки земельної ділянки площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, що складаються із судового збору. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 11 червня 2024 року від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи проводити за її відсутності, вказувала, що позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Враховуючи, що відповідач визнає позовні вимоги, не заперечує щодо ухвалення рішення у підготовчому засіданні. 11 червня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності, позов визнає у повному обсязі, не заперечує щодо його задоволення. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. За змістом частини 3, 4\~статті 200 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України) у випадку визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому\~статтею 206 цього кодексу. Відповідно до положень частини 4\~статті 206 ЦПК України,\~\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення. Відповідно до ч.3 п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 2021 року, який відповідно до рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2022 року було розірвано (а.с.21). Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 377074680 від 02.05.2024 року, право власності на земельну ділянку площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379, для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), на підставі договору купівлі-продажу серії р № 56 від 18 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного округу Волинської області, зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.17,18). Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 377074381 від 02.05.2024 року, право власності на земельну ділянку площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068 на підставі договору купівлі-продажу серії р № 154 від 05 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного округу Волинської області, зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.19,10). Відповідно до \~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки відповідач визнає ту обставину, що земельна ділянка площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068 та земельна ділянка площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379 набута ним та позивачем під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, про що подав відповідну заяву, дана обставина не підлягає доказуванню. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.\~\~\~\~В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК Українита\~статтею 372 Цивільного кодексу України. Згідно\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки земельні ділянки придбані під час шлюбу за спільні кошти подружжя, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках. Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.356\~ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.357\~ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст.358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як передбачено ч.1, 3 ст.368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу частки земельної ділянки площею 0,06 га,кадастровий номер 0722880900:02:001:2068, та частки земельної ділянки площею 0,2274га, кадастровий номер 0722880900:02:001:0379. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У\~статті 1 Закону України «Про судовий збір»\~визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Частиною першою\~статті 142 ЦПК України\~визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно копії квитанції № 3638-5675-9628-5877 від 10.05.2024 року, [PERSON] сплатила судовий збір за звернення до суду із даною позовною заявою у розмірі 1\~211,20 грн. та згідно квитанції № 5980-7382-3603-5895 від 10.05.2024 року 2\~999, 84 грн., що разом становить 4\~211,04 грн. Враховуючи визнання позову відповідачем\~до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 2\~105,52 грн. На підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 2\~105,52 грн.

Outcome: approved