Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у період з 28.02.2018 року по 17.06.2020 року позивач працював на ТОВ «Краснолиманське». Наказом по підприємству від 17.06.2020 року №170к його було звільнено з 17.06.2020р. за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. В день звільнення 17.06.2020 року відповідач не виплатив всі суми, що належать позивачу від підприємства, не дивлячись на те що в день звільнення він працював. 05.03.2024р. Укрпоштою позивачем була направлена заява від 04.03.2024р. з вимогами погашення заборгованості по заробітній платі та надання: довідки про розмір заборгованості по заробітній платі на час звернення, з розшифровкою помісячно; та довідки про розмір середньоденної заробітної плати на момент звільнення; та довідки, що підтверджує, що позивач працював в день звільнення, а саме 17.06.2020 року. Проте зазначений лист відповідач свідомо відмовився отримувати, у зв`язку із чим 21.03.2024р. конверт з листом повернувся до пошти з відміткою причини повернення «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується оригіналом конверту з листом, який повернувся. Тому вимушений розраховувати розмір заборгованості по заробітній платі та розмір середньоденної заробітної плати із відомостей УПФУ, а саме за допомогою інформації з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, форми ОК-5. Станом на цей час за підрахунками позивача заборгованість по заробітній платі становить 186672,43 грн, середньоденний заробіток становить 1024,64грн. Так як позивач був звільнений з 17.06.2020 року, в день звільнення працював, всі суми, що належать йому від відповідача при звільненні згідно ст. 116 КЗпП України, повинні бути виплачені в день звільнення, так як повний розрахунок підприємством не проведено по цей час, тому затримка розрахунку при звільнені за період з 18.06.2020р. по 18.12.2020р. становить - 130 днів. Отже, 130 днів затримки розрахунку х 1024,64грн. = 133203,20грн. Тобто, загалом за затримку виплати заробітної плати при звільнені відповідач повинен виплатити середній заробіток за період з 18.06.2020р. по 18.12.2020р. у розмірі 133203,20грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 186\~672,43 грн та користь середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільнені за період з 18.06.2020р. по день ухвалення судового рішення. Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання без виклику сторін. Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що відповідач не визнає позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у сумі 186 672,43 грн. Позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем в період з 28.02.2018 року по 17.06.2020 року, звільнений за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України, але в цей день позивач не працював, знаходився в черговій відпустці («ТО»- текущий отпуск) про що зазначено в довідці з ВКТО від 22.04.2024 року в графі «Коментарий». Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті нараховано: за 11.2019 р. 7906,40грн; 12.2019 р. 17502,77грн; 01.2020 р. 5307,28 грн; 02.2020 р. 11230,54 грн; 03.2020 р. 13848,30 грн; 04.2020 р. 34050,01грн; 05.2020 р. 107,64 грн; 06.2020 р. 15150,78 грн. Всього 105103,72 грн. Виходячи із вищевикладеного, вимоги щодо стягнення заборгованості з оплати праці підлягають задоволенню у фактичному розмірі зазначеному відповідачем у відзиві на позовну заяву, а саме у розмірі 105103,72 грн. Відповідач просить врахувати його інтереси, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Підприємством проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до вимог ПКМУ №100. Середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці складає 896,92 грн, що підтверджується довідкою від 16.04.2024 року № 249. Позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2020 року по день ухвалення судового рішення, не відповідають нормам діючого законодавства України, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі, бо взяті данні з форми ОК-5 відомостей УПФУ, що є не достовірними, тому і розрахунок проведений помилково. Також, в порушення законодавства позивач зазначає, що період стягнення настає по день ухвалення судового рішення, що порушує законодавство, бо застосовується відповідно до вимог ст.116,117 КЗпП, де встановлено виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З урахуванням викладеного представник відповідача просить суд при вирішенні даної справи застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності, як то наголошують численні постанови Верховного суду України. Застосування принципу співмірності при вирішенні трудових спорів спричинене тим, що недобросовісними (недобромисними) можуть бути не тільки роботодавці, але й працівники. Представник відповідача просить суд позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати задовольнити частково та стягнути на користь позивача заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 105103,72 грн, без відрахування з цієї суми обов`язкових до сплати сум податків та зборів. Позовні вимоги задовольнити частково, застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку належного позивачеві, шляхом зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» з 28.02.2018 року по 17.06.2020 року, що підтверджується трудовою книжкою. Відповідно до довідки ТОВ «Краснолиманське» від 16.04.2024 року, заборгованість перед [PERSON] складає за період з листопада 2019 р. по червень 2020 р. в розмірі 105103,72 гривень, сума вказана після утримання обов`язкових податків та зборів. У статті 55 Конституції України\~вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до\~статті 2 КЗпП\~працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст.47 КЗпП\~ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1\~ст.116 КЗпП\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість перед позивачем складала 105103,72 гривень, яка станом на дату розгляду справи не виплачена. Оскільки сума заборгованості нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до\~ч.1\~ст.117\~КЗпП України\~ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивач звільнений 17.06.2020 року. Таким чином, період за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить з 18.06.2020 року (наступний день після звільнення) по день винесення судового рішення, проте має бути обмежений шестимісячним строком. Середньоденний заробіток [PERSON] складає 896,92 грн, що підтверджується довідкою від 16.04.2024 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні склав: 130 робочих днів * 896,92 гривень = 116599,60 гривень. \~Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено статтею 117 КЗпП України. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18),\~суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Після ухвалення судового рішення про стягнення сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України. До такого висновку прийшов Верховний Суд України в ухвалах від 16.05.2012 (справа № 6-47110св11), від 18.07.2012 (справа № 6-14417св12), від 29.01.2014 (справа № 6-144ц13). Крім того, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Отже, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 80000,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України\~ судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Пунктом 1\~частини 1\~статті 5\~ Закону\~України «Про\~судовий збір» від\~сплати судового\~збору під\~час розгляду\~справи в\~усіх судових\~інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі гривень 1211,20 копійок та на користь позивача 800,02 гривень.

Outcome: partial