Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна», третя особа: [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 160 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, 22.07.2017 р. приблизно о 17 год. 55 хв. [PERSON] переходив пішохідний перехід по вулиці Тампере, що в м. Києві, як раптом його збив автомобіль марки «Nissan Qashqai», н.з. [NUMBER] , який рухаючись проїзною частиною вул. Темпере від вул. Регенераторна в напрямку пр. Соборності, в місті Києві, яким керував водій [PERSON] . Від зіткнення з автомобілем, позивач отримав значні тілесні ушкодження та без свідомості його доставили до медичного закладу, де йому було проведено ряд хірургічних операцій, серед яких і заміна суглобу таза. Лікування позивача проводилось за його особисті кошти, загальна сума яких, становила 358 554,19 грн., а коли стан позивача більш-менш стабілізувався, ним була подана 22.03.2018 р. заява до страхової компанії «Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ПЗУ Україна», за якою була відкрита справа за страховим випадком № 47368, у зв`язку з тим, що [PERSON] застрахував свою відповідальність шляхом укладення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» договору у формі ПОЛІСУ № АК/7351990 від 31.07.2017 р. (далі - Поліс). [PERSON] застрахував свою цивільну відповідальність перед третіми особами у випадку настання страхового випадку за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю на суму 200 000,00 грн., сума яка частково покриває витрати позивача на лікування. 05 лютого 2018 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Карабак Л.Г. по кримінальній справі №755/1559/18 по обвинуваченню [PERSON] за ознаками кримінального злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, винесла Ухвалу якою [PERSON] звільнила від відповідальності за ст. 46 КПК України у зв`язку із примиренням сторін. На момент звернення [PERSON] до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з заявою про відшкодування шкоди, [PERSON] отримав лист-відповідь за вих. № 2441-31 від 06.04.2018 р., з якого дізнався, що у виплаті йому відмовлено, від чого стан здоров`я погіршився і він потребує додаткових витрат на лікування травм, отриманих від ДТП. 07.10.2021 р. позивач направив відповідачу заяву про відшкодування шкоди завданої потерпілій особі внаслідок ДТП, в якій просив вжити заходів щодо відшкодування потерпілій особі - [PERSON] грошових коштів в розмірі 160 000,00 грн., тобто в межах страхової суми зазначеної в ПОЛІСІ № АК/7351990 від 31.07.2017 р. Однак, позивач так і не отримав жодної відповіді від відповідача на свою заяву від 31.07.2021 р. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 04 липня 2022 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23 березня 2023 року на адресу суду від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» надійшов відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти неї. Від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника - адвоката Гарницького П.П. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 31.07.2017 року між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та [PERSON] був укладений Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № AK/7351990 (далі - Поліс), забезпечений згідно Полісу є транспортний засіб «NISSAN», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 4 укладеного Полісу № AK/7351990 ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю становив 200 000,00 грн. на одного потерпілого. Даний Поліс був укладений на підставі вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). 22.03.2018 року до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернувся Представник Позивача [PERSON] з заявою про настання події 05.12.2017 року за участю транспортного засобу «NISSAN», державний реєстраційний номер [NUMBER] та Позивача як пішохода. Дану заяву було прийнято Страховиком до розгляду та проведено дії по встановленню всіх обставин випадку, які б давали можливість прийняти рішення про виплату страхового відшкодування. Відповідно до п. 9.1, 9.2 ст. 9 Закону, «Обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно п. 4 ст. 9 Закону страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. В ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2018 року по справі 3755/1569/18, яка була надана представником Позивача для врегулювання зазначеної події, зазначалось: «Надані суду клопотання потерпілого та обвинуваченого підтверджують примирення з потерпілим [PERSON] з обвинуваченим [PERSON] , та відшкодування завданих злочином збитків потерпілому». ПрАТ СК «ПЗУ Україна» враховуючи надані документи та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2018 року по справі № 3755/1569/18, листом за №2441-31 від 06.04.2018 року відмовлено Позивачу у виплаті страхового відшкодування стосовно події 05.12.2017 року. Не погоджуючись з прийнятим Страховиком рішенням про відмову, у червні 2018 року Позивач звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», третя особа - [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчиненого злочину, в якому просив: стягнути з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 200 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року, у справі № 754/7936/18 позов було задоволено, та стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь Позивача суму страхового відшкодування в розмірі 200 000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн. та судовий збір на користь держави в розмірі 3 225,00 грн. На виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року Шевченківським РВДВ ГТУЮ у м. Києві було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 59092550 від 15.05.2019 року про примусове стягнення 200 000,00 грн. суми страхового відшкодування на корись Позивача. Також, на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року Шевченківським РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 59092628 від 15.05.2019 року про примусове стягнення 15 000,00 грн. моральної шкоди на користь Позивача. До того ж, на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року Шевченківським РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження №59363777 від 18.06.2019 року про примусове стягнення 3 225,00 грн. судового збору на користь держави. 30.05.2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна», виконуючи Постанову № 59092550 від 15.05.2019 року, перерахувала на рахунок Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві суму боргу у розмірі 200 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 3185 від 30.05.2019 року. 30.05.2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна», виконуючи Постанову № 59092628 від 15.05.2019 року, перерахувала на рахунок Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві суму боргу у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 3184 від 30.05.2019 року. 02.09.2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна», виконуючи Постанову № 59363777 від 18.06.2019 року, перерахувала на рахунок Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві суму боргу у розмірі 3 225,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 6623 від 02.09.2019 року. А відтак, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виконала Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року, у справі № 754/7936/18, в повному обсязі, в примусовому порядку. Постановою Київського апеляційного суду від 20.06.2019 року апеляційну скаргу ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було задоволено, а Рішення Деснянського районного суду від 07.02.2019, у справі № 754/7936/18, скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Однак, Постанова апеляційної інстанції про скасування оскаржуваного рішення була винесена вже після виконання Відповідачем рішення першої інстанції в примусовому порядку. Правовідносини, що склались між сторонами регулюються нормами спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (надалі за текстом -Закон). Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі ст. 3 Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування». Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно зі ст. 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Суд зазначає, що з аналізу вказаних правових норм вбачається, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону). Також наведене знайшло своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але с зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). В своїй Постанові від 14.12.2021 в справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 754/5129/15-ц зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України). Тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках: визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Згідно до п. 34.2. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до правового висновку ВС/КЦС від 21.02.2021 у справі № 760/19377/15: «Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов?язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36-37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.» Разом із тим, варто зазначити що відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представник ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у судових засіданнях зауважував, що виконавши рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року, у справі № 754/7936/18, в повному обсязі, і примусовому порядку, вичерпала встановлений ліміт відповідальності, за шкоду завдану життю та здоров`ю, за Полісом № AK/7351990, а тому, у Позивача відсутні підстави вимагати будь-яке страхове відшкодування за заявленою подією в зв`язку з максимальною виплатою страхового відшкодування. Після винесення Постанови Київського апеляційного суду від 20.06.2019 року про скасування рішення Деснянського районного суду від 07.02.2019, у справі № 754/7936/18, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не ініціювала процес повернення вже стягнутих коштів (поворот виконання рішення), та сплачені кошти на рахунки Страховика, в будь-який спосіб, не повертались. Апеляційний суд у свої Постанові від 20.06.2019 році, встановив факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] в загальному розмірі 195 850,00 грн.. А відтак, оскільки позивач отримав кошти від завдавача шкоди: 195 850,00 грн. та враховуючи загальну суму страхового відшкодування, яка була виплачена Страховиком в примусовому порядку 215 000,00 грн., що разом складає 410 850,00 грн., Суд вважає, що Відповідач та третя особа в повній мірі вішкодували позивачу шкоду, пов`язану з ушкодженням здоров`я останнього (кримінальним правопорушенням). ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виконала Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2019 року, у справі № 754/7936/18, в повному обсязі, в примусовому порядку, перерахувавши на рахунок Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві, виконуючи постанови № 59092550, № 59092628 та № 59363777. У зв`язку із тим, що Страховик здійснив виплату страхового відшкодування у Відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед Позивачем, оскільки зобов`язання були виконані у повному обсязі та належним чином, а відтак суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині позову. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, окрім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-1). Відповідно до статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачами була завдана моральна шкода позивачу, отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного, а також ст. ст. 22, 23, 1166, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»,

Outcome: dismissed