Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У лютому 2024 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. 19.04.2019 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та позичальником [PERSON] підписання оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501134116, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмір 48 030 грн., а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 19.04.2022 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 20,99%. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, станом на день розгляду справи заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку із чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір, що підлягає стягненню станом на 09.01.2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 70 905,40 грн., з яких заборгованість за кредитом (тілом кредиту) 37 515,74 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 32 989,66 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 00,00 грн.; нараховані 3% річних 00,00 грн.; інфляційні втрати 00,00 грн. 17.05.2021 року між ПАТ «Альфа-Банк»» та ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» було укладено договір факторингу № 2, відповідно умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Флексіс» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі за договором (угодою) від 19.04.2019, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником [PERSON] . 18.05.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 18-05/21, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором (угодою) від 19.04.2019, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за кредитним договором № 501134116 від 19.04.2019 року, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Просили суд стягнути із [PERSON] користь товариства з обмеженою відповідальністю\~ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 501134116 від 19.04.2021 року у розмірі 70 905,40 грн., понесені витрати на сплату судовогозбору у розмірі 3 028 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 17 000 грн. (а.с. 1-4). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2024 року (а.с. 47) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 05 лютого 2024 року\~ судом\~ було здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача\~ (а.с. 51). 15 березня 2024 року за вх. № 14091 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача (а.с. 52). Згідно отриманої інформації, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача (ч. 1 ст. 187 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи\~ - відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Ухвалою судді від 19 березня 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено в судове засідання у справі на 25 квітня 2024 року (а.с. 53-54). 18 квітня 2024 року за вх. № 21649 судом отримано від представника відповідача відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю,\~ у випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог, просила застосувати строки позовної давності та у зв`язку з чим, відмовити позивачу у позові повністю (а.с. 58-68). 25 квітня 2024 розгляд справи було відкладено до 10 червня 2024 року у зв`язку із клопотання представника позивача (а.с. 86). Позивач в судове засідання свого представника не направив, в прохальній частині позовних вимог, за підписом директора ТОВ «Коллект Центр» О.І. Мостовенко, просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача та проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують (а.с. 3, зворотна сторона). На адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] , яка діє на підставі витягу з ЄДР, надійшли письмові пояснення, в яких просила відзив відповідача залишити без розгляду та позовну заяву задовольнити в повному обсязі (а.с. 97-103). Відповідач [PERSON] та представник позивача, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, яка діє на підставі ордеру, серія АІ № 1564920 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, в судове засідання не з`явились, представник позивача електронною поштою надіслала заяву, отримана та зареєстрована канцелярією суду 22.04.2024 року за вх. № 22304, в якій просила проводити розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача, позовні вимоги не визнають (а.с. 77-78). Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). В свою чергу, сторони скористувалися правом, передбаченим ч. 3. ст. 211 ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засіданні, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2019 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501134116 (а.с. 5). Згідно оферти на укладання угоди про надання кредиту, позичальнику було надано кредит в сумі 48 030 грн., процентна ставка, річних 20,99%, тип ставки - фіксована, строк кредиту 36 місяців. Дата повернення кредиту 19.04.2022 року. Відповідно до оферти, відповідач надав власну згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтверджує, що перед укладання угоди ознайомлений у письмовій формі із всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту, із нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ, зі змістом довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Строк для акцепту банку 30 робочих днів з моменту отримання банком оферти. Угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та надання споживчого кредиту, відповідно до умов угоди та договору. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку. Під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме:за надання кредиту 00,00% від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення угоди без ПДВ;за обслуговування кредиту 2,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті без ПДВ. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.\~ Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на сайті банку. Дата повернення кредиту 19.04.2022 року. Кредит надається позичальнику для власних потреб. Розмір 48 030 гривень, спосіб видачі переказ коштів на рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії тип кредиту: відновлювальна кредитна лінія, сума кредиту: до 200 000 грн., процентна ставка, річних: 26,00%, тип ставки фіксована, строк дії кредитної картки: 3 роки з моменту випуску. Обов`язковий мінімальний платіж складає 5% від суми загальної заборгованості за відновлюваною кредитною лінією, але не менше 50 гривень. Дата сплати ОМП визначається відповідно до умов додатку №4 до договору. Платежі з повернення кредиту здійснюються відповідно до договору. Примірний графік та розрахунок сукупної вартості наведений в тарифах, які є невід`ємною частиною договору. Банк щомісячно в останній день розрахункового періоду здійснює договірне списання грошових коштів з рахунку в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору. У разі настання відкладальних обставин, що визначені договором, діють умови програми «Моментальна розстрочка на карту», що вказані у додатку № 4 до договору. З даною офертою на укладання угоди відповідач був ознайомлена, про що свідчить підпис останнього (а.с. 5). Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, в порядку, передбаченими умовами кредитного договору, про що свідчить меморіальний ордер № 626580 від 19 квітня 2019 року про перерахування кредиту у розмірі 48 030 гривень (а.с. 6, зворотна сторона). Відповідно до паспорту споживчого кредиту вбачається, що сума/ліміт кредиту складає 48 030 грн., строк кредитування: 36 місяців; мета отримання кредиту: споживчі цілі; спосіб та строк надання кредиту безготівковий, процентна ставка, відсотків річних: 20,99%; тип процентної ставки фіксована; загальні витрати за кредитом 51 685,91 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 99 715,91 грн.; реальна річна процентна ставка, відсотків річних 72,13%; порядок повернення кредиту до 19 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 2 760,89 грн., загальна кількість платежів 36; штрафи за кожне прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох днів 100 грн., за кожне прострочення платежу, що триває п`ять днів та більше 300 грн. (а.с. 6). Водночас, відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання та має непогашену заборгованість за договором у розмірі 70 905,40 грн., з яких: 37 515,74 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 32 989,66 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кошти, строки та умови користування ним, у договорі передбачено умови та строки нарахування відсотків, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами оферти на укладання угоди про надання кредиту та про наявність волі відповідача для укладення угоди, на погоджених умовах, шляхом підписання даної оферти на укладання угоди. Отже, судом встановлено факт укладання відповідачем оферти на укладання угоди про надання кредиту та підписання даної угоди. Як вбачається з матеріалів справ, позивач виконав взяті на себе зобов`язання, відповідач в свою чергу, не виконує зобов`язання за вищевказаною офертою на укладання угоди про надання кредиту, у зв`язку з чим має заборгованість з повернення тіла кредиту та нарахованими відсотками, що передбачено\~ умовами\~ укладеної угоди. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 17 травня 2021 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» укладено договір факторингу № 2, у відповідності до умов якого, АТ «Альфа-Банк» передає (відступає) ТОВ «ФК «Флексіс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Флексіс» приймає належні АТ «Альфа-Банк» права вимоги\~ до боржників, вказаних у додатку 1-1 до договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року (а.с. 10-12). Відповідно до витягу з додатку 1-1 до договору факторингу № 2, ТОВ «ФК Флексіс» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 63 656,50 грн., з яких 37 515,41 грн. сума за основною заборгованістю на дату укладення договору; 25 740,76 грн. сума заборгованості (проценти та комісія за кредитом) на дату укладення договору; 400 грн. пеня/штраф/ неустойка на дату укладення договору факторингу; загальна сума заборгованості (проценти, комісія та тіло кредиту станом на дату укладення договору, без урахування пені/штрафу/неустойки) в розмірі 63 256,60 грн. (а.с. 15). Окрім цього, позивачем додано до позовної заяви додаток 1-1 до договору факторингу № 2 від 17 травня 2021 року, характеристика права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами (а.с. 13-14). 18 травня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 18-05/21, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «Флексіс» передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт Капітал`приймає належні ТОВ «ФК «Флексіс» права вимоги\~ до боржників, вказаних у додатку 1-1 до договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року (а.с. 16-18). Відповідно до витягу з додатку 1-1 до договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 63 656,50 грн., з яких: 37 515,74 грн. сума за основною заборгованістю на дату укладення договору; 25 740,76 грн. сума заборгованості (проценти та комісія за кредитом) на дату укладення договору; 400 грн. пеня/штраф/неустойка на дату укладення договору факторингу; загальна сума заборгованості (проценти, комісія та тіло кредиту станом на дату укладення договору, без урахування пені/штрафу/неустойки) в розмірі 63 256,60 грн.\~ (а.с. 23). Окрім цього, позивачем додано до позовної заяви додаток 1-1 до договору факторингу № 18-05/21 від 18 травня 2021 року, характеристика права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами (а.с. 20 зворотна сторона-22). 10 січня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, у відповідності до умов якого, ТОВ «Вердикт Капітал» відступає шляхом продажу ТОВ «Коллект Центр» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги\~ до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимоги (а.с. 24-26). Відповідно до Реєстру боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року та витягу з додатку № 3 до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 70 905,40 грн., з яких: 37 515,74 грн. сума заборгованості за основним зобов`язанням; 32 989,66 грн. сума заборгованості за нарахованими процентами; 400 грн. пеня (а.с. 27-29). Встановлено, що всупереч умовам договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Коллект Центр», ні на рахунки попередніх кредиторів. Встановлено, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Так, на підтвердження заборгованості відповідача, ТОВ «Коллект Центр» надало розрахунок, за яким заборгованість відповідача становить в розмірі 70 905,40 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 37 515,74 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги становить 32 989,66 грн.; пеня на дату відступлення права вимоги становить 400 грн.(а.с. 9). Однак, звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач просив стягнути за відповідача заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 37 515,74 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 32 989,66 грн., що загалом становить 70 905,40 грн.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Оскільки відповідач, як встановлено матеріалами справи отримав кредит в розмірі 48 030 грн., вказані кошти не повернув, позивач правомірно вимагає їх повернення, шляхом стягнення з відповідача за рішенням суду, тому вимоги позивача в цій частині є такими, що підлягають задоволенню. Так, вказану заборгованість відповідач має у зв`язку із неповерненням обумовленої суми у встановлений договором строк. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак надано відзив у якому представник відповідача заперечувала проти позовних вимог позивача та зазначала, що ні первісний кредитор, ні позивач, не наводить детальний розрахунок заборгованості по тілу кредиту. А враховуючи, що відповідно до позовної заяви та розрахунку окрім тіла кредиту, стягується інша сума заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, в яку ймовірно врахована і сума заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, взагалі не можна зрозуміти як нараховуються суми заборгованості, з яких випливають позовні вимоги. Тому у зв`язку із відсутністю детального розрахунку нарахування всіх платежів окремо, заявлені позовні вимоги підлягають сумніву. А тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача будь-якої заборгованості не підлягають задоволення у зв`язку з їх безпідставністю. Також, вважає, що стягнення з нього відсотків є неправомірними, а тому і в цій частині позову потрібно відмовити. Водночас, відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості. Не згода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій контррозрахунок. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому, посилання у відзиві на позовну заяву з боку представника позивача, що позивач не навів детальний розрахунок заборгованості по тілу кредиту не приймаються до уваги, у зв`язку з вищенаведеним. Водночас, з боку відповідача (його представника) не заперечувалося підписання оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року та відповідно отримання кредитних коштів. Навпаки, отримання кредиту та виконання його умов, підтверджується відповідачем (його представником), про що зазначено у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, відповідно до укладеного договору кредиту, строк дії становив від 19.04.2019 року по 19.04.2021 року, однак, останній платіж був здійснений відповідачем 19.02.2020 року, наступний платіж відповідач мав здійснити 19.03.2020 року, однак не вчинив. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Вказане свідчить про те, що відповідач дійсно отримавши кредит, не виконав взяті не себе зобов`язання, які передбачені умовами договору. В свою чергу, суд не погоджується з доводами відповідача (його представника), що строк дії кредитного договору склав з 19.04.2019 року по 19.04.2021 року, оскільки з наявної в матеріалах справи оферти на укладання угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року, строк кредиту складав 36 місяців та дата повернення кредиту 19.04.2022 року. Отже, так як відповідач не надав доказів виконання умов договору по поверненню отриманого кредиту (тіла кредиту), у зв`язку з чим має заборгованість в сумі 37 515,74 грн., то вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вказаної суми є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З приводу нарахування процентів за кредитним договором у сумі\~ 32 989,66 грн., суд зазначає наступне. Волевиявлення сторони щодо підписання оферти на укладання угоди свідчить, що особа, яка погоджується укласти оферту, отримав всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Так, умовами оферти на укладання угоди про надання кредиту, позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в паспорті споживчого кредиту. Згідно паспорту споживчого кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь час строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 99 715,91 грн., реальна річна процентна ставка, відсотків річних 72,13%. За обставинами справи встановлено, що оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року з відповідачем укладено стоком на 36 місяців. Відповідно до оферти на укладення угоди про надання кредиту, обов`язковий мінімальний платіж складає 5% від суми загальної заборгованості за відновлюваною кредитною лінією, але не менше 50 грн. Дата сплати ОМП визначається відповідно до умов додатку №4 до договору. Платежі з повернення кредиту здійснюються відповідно до договору. Примірний графік та розрахунок сукупної вартості наведений в тарифах, які є невід`ємною частиною договору. Банк щомісячно в останній день розрахункового періоду здійснює договірне списання грошових коштів з рахунку, в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору. У разі настання відкладальних обставин, що визначені договором, діють умови програми «Моментальна розстрочка на карту», що вказані у додатку № 4 додоговору. У розділі III додатку №4 до договору визначаються такі умови програми «Моментальна розстрочка на карту»: сума кредиту, процентна ставка,строк користування кредитом, комісійні винагороди (у випадку їх наявності), порядок сплати кредиту за програмою «Моментальна розстрочка на карту». Враховуючи те, що позичальник (відповідач) не виконав умови оферти на укладання угоди та не повернув у встановлений строк отримані кошти, продовжує ними користуватися, то з урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками, однак суд не може в повній мірі погодитися з сумою, яку позивач просить стягнути з відповідача (32 989,66 грн.). Так, згідно угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року з відповідачем, його укладено стоком на 36 місяців, позичальнику було надано кредит в сумі 48 030 грн., процентна ставка, річних 20,99%, тип ставки фіксована, дата повернення кредиту 19.04.2022 року. Отже, за матеріалами справи вбачається, що сума відсотків у розмірі 32 989,66 грн. розрахована станом на дату відступлення права вимоги, про що зазначав позивач (10 січня 2023 року дата відступлення права вимоги). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 263/8216/20 (провадження № 61-9100св21) зазначено, що: «цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, від 03 листопада 2020 року у справі № 921/315/18. У постановах великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 2024494/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правом на нарахування компенсаційних втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, позивач не скористався. Як встановлено та зазначено вище, дата повернення кредиту 19.04.2022 року, тому нарахування процентів після закінчення строку договору є неправомірним, так як за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Водночас, позивач просить стягнути відсотки з відповідача, які були нараховані станом на час відступлення права вимоги (10.01.2023 року). Відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки\~ з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року, за період користування кредитними коштами (з 19.04.2019 року укладений кредит по 19.04.2022 року строк повернення), відповідач повинен був сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17 104,31 грн. (а.с. 5 на звороті). Тому, з урахуванням наведеного, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом саме в розмірі 17 104,31 грн. В свою чергу, з боку відповідача не надано належного та допустимого доказу сплати узгоджених процентів за користування кредитними коштами, хоча останній погодився з сумами, які останній повинен був сплачувати за період користування кредитними коштами підписуючи Графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501134116 від 19.04.2019 року. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Тому, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору в розмірі 17 104,31 грн. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) в розмірі 37 515,74 гривень та заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору в розмірі\~ 17 104,31 грн., загалом 54 620,05 гривень. Водночас, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач (його представник) просили суд застосувати строк позовної давності оскільки останній платіж відповідач здійснив 19.02.2020 року, наступний черговий платіж мав бути 19.03.220 року, то строк позовної давності (три роки) сплину 19.03.2023 року, а до суду позивач звернувся лише в січні 2024 року. Однак, суд не може погодитися з доводами представника відповідача у відзиві з тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України чітко передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (строк дії карантину введеного Урядом України, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) становив з 12.03.2020 року по 01.07.2023 року. До того ж, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який продовжувався Указами Президента України й діє на цей час, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист. Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права на судовий захист не можуть бути обмежені. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд (Перша судова палата Касаційного цивільного суду) в постанові від 11 січня 2023 року у справі № 127/27446/20. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 гривень. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі\~ № 301/1894/17. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.\~ На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Так, судові витрати понесені позивачем підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: договором про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02.01.2023 року (а.с. 40 зворотна сторона-41); заявка на надання юридичної допомоги № 287 від 02.01.2024 року (а.с. 44); витяг з акту № 3 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 року (а.с. 45); кошторис щодо надання юридичних послуг (а.с. 42); платіжною інструкцією від 10.01.2024 року № 0406010000, де платник ТОВ «Коллект Центр», отримувач АО «Лігал Ассістанс», призначення платежу надання правової допомоги згідно договору № 02-01/2023 від 02.01.2023 року про надання правової допомоги,\~ сума 52 000,00 грн. (а.с. 43). Отже, з вказаних вище документів вбачається, що ТОВ «Коллект Центр» отримав послуги в АО «Лігал Ассістанс», де відповідачем є [PERSON] на загальну суму в розмірі 17 000 грн., які складаються з надання усної консультації з вивченням документів\~ в розмірі 3 000 грн. (витрачено 2 години), підготовка пропозицій в розмірі 6 000 грн. (витрачено 3 години) та складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду в сумі 10 000 грн. (витрачено 5 годин). При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.06.2021 року у справі № 922/2495/20, від 25.06.2021 року у справі № 922/902/20, від 23.06.2021 року у справі № 910/2478/20, від 18.06.2021 року у справі № 905/411/17, від 15.06.2021 року у справі № 910/3419/20, від 01.06.2021 року у справі № 922/2385/20, від 21.03.2021 року у справі № 712/1720/19, Верховний Суд зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначені фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвокатом іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити\~ надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на\~ умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката\~ за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги\~ клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни\~ розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання\~ правової допомоги. Отже, сума гонорару є фіксованою, а при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20). Так, своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Так, відповідач [PERSON] був ознайомлений із позовними вимогами та додатками до позовної заяви, а також з вимогами позивача про стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 гривень. У поданому відзиві на позовну заяву заперечував проти сплати витрат на правову допомогу у заявленому розмірі\~ та вважає, що розмір витрат позивача є непропорційними до предмету позову, не відповідають принципам справедливості та верховенства права, та вартість послуг є вочевидь завищеною. Відповідно до постанови № 523/3904/19 від 09.02.2022 року Верховний Суд зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Також, суд враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial