Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» через систему «Електронний суд» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08.04.2008 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № K3A1AE00000046, відповідно до якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 34812,68 євро на термін до 05.04.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 07.08.2012 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № K3A1AE00000046 від 08.04.2008. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору, в свою чергу відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим відповідач станом на 22.09.2023 має заборгованість - 35455,73 євро, яка складається з: 20776,49 євро - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 3020,54 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 618,22 євро - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 11040,48 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості і кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 24914,43 євро та складається з: 20776,49 євро - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 3020,54 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 618,22 євро - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 499,18 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 17.08.2009 по 16.02.2010. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Протокольною ухвалою суду від 28.02.2024, серед іншого, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду справи повідомлявся. При цьому, 30.05.2024 представник позивача подав заяву, у якій просив суд розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.Заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся, шляхом направлення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 08.04.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № K3A1AE00000046 та додаток №1 до нього. Згідно із умов вказаного договору, загальний розмір кредиту становить 22080,95євро (п.17.1.1 договору), валюта кредиту - EUR (п.17.1.2), мета кредиту - а)частина кредиту в розмірі 19147,31 євро надається з метою придбання позивальником автомобіля; б)частина кредиту в розмірі 2546,36 євро надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; в)частина кредиту в розмірі 4,34 євро надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; г) частина кредиту в розмірі 382,95 євро надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; дата видачі кредиту - не пізніше ніж 08.04.2008 (п.17.1.4 договору), дата погашення - 05.04.2013 (п.17.1.5 договору), процентна ставка - 12,12 річних (п.17.1.6 договору), чергові страхові платежі - з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 12731,73 євро для сплати чергових страхових платежів (п.17.1.7 договору), сплата інших платежів на користь банку - а) винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 382,95 євро, що сплачується в момент видачі кредиту; б) винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту; в) винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст.16.9; г) винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2,52% річних від суми зарезервованих ресурсів (п.17.1.8 договору); період сплати - з 10 по 15 число кожного місяця (п.17.1.8 договору). Предметом застави згідно п.8.1 та 17.9 договору є легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN Touareg, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 5,0. Вартість предмета застави станом на дату підписання договору становить 242400,00 грн. (п.17.10 договору). 07.08.2012 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №K3A1AE00000046 від 08.04.2008, згідно з якою сторони, серед іншого, дійшли згоди внести зміни до кредитного договору: 1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, зменшено до 12834,61 євро, а саме: відсотки у розмірі 0 євро, комісія у розмірі 0 євро, пеня у розмірі 12834,61 євро. 2. Згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 12834,61 євро. 3. Викладено пункт 17.1 договору у такій редакції: загальний розмір кредиту становить 22080,95євро (п.17.01.01 договору), валюта кредиту - EUR (п.17.01.02), мета кредиту - а)частина кредиту в розмірі 19147,31 євро надається з метою придбання позивальником автомобіля; б)частина кредиту в розмірі 2546,36 євро надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; в)частина кредиту в розмірі 4,34 євро надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; г) частина кредиту в розмірі 382,95 євро надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; дата видачі кредиту - не пізніше ніж 08.04.2008 (п.17.01.04 договору), дата погашення - 05.04.2013 (п.17.01.05 договору), процентна ставка - 12,12 річних (п.17.01.06 договору), чергові страхові платежі - з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 22344,94 євро для сплати чергових страхових платежів (п.17.01.07 договору), сплата інших платежів на користь банку - г) винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2,52% річних від суми зарезервованих ресурсів (п.17.01.08 договору); період сплати - з 10 по 15 число кожного місяця (п.17.01.09 договору). Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди. Позичальник зобов`язується надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж в період сплати починаючи з 07.08.2012) у сумі 593,18 євро для погашення заборгованості за кредитним договором. Погашення заборгованості позичальника за Договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (додаток № 1 до цієї Додаткової угоди). Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. У разі порушення позичальником строків зі сплати відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених у договорі, сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, далі плата за кредитом, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених процентів за користування кредитом; у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором». Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що свої зобов`язання за кредитним договором він виконав у повному обсязі, а відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернув належні грошові суми, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Відповідно до п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно із статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно статті 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач зазначає, що зобов`язання за кредитно-заставним договором він виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі 22080,95 євро, що передбачено умовами договору. На переконання суду є доведеним факт надання позивачем та отримання відповідачем кредиту у сумі, встановленій кредитно-заставним договором №K3A1AE00000046 у розмірі 22080,95 євро. Як убачається із матеріалів справи, сторони 07.08.2012 узгодили суму боргу та терміни її погашення уклавши додаткову угоду №1 до договору K3A1AE00000046. У свою чергу відповідач скористався кредитними коштами та свої зобов`язання за договором №K3A1AE00000046 належним чином не виконав, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором та станом на 22.09.2023 становить 35455,73 євро. При цьому, позивач у позовній заяві зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Відтак, просить стягнути з відповідача заборгованість лише у розмірі 24914,43 євро. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16). Згідно із вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому викласти свої заперечення та надати докази на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] у частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 20776,49 євро; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3020,54 євро; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 17.08.2009 по 16.02.2010 у розмірі 499,18 євро, слід задовольнити. Щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банкуУкраїни від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року». Посилання Банку на умови договору щодо стягнення комісії за користування кредитом є безпідставними, оскільки зазначена комісія є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними. Отже, з урахуванням того, що на час укладення кредитно-заставного договору від 08.04.2008 зі змінами, внесеними додатковою угодою від 07.08.2012, діяли частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії (винагороди) є нікчемними. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.08.2020 у справі № 641/11984/15-ц, у постанові від 26.06.2024 у справі № 343/1656/15. За таких обставин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії за користування кредитом, не підлягають задоволенню. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача, слід стягнути заборгованість у загальному розмірі 24296,21 євро, що складається з: 20776,49 євро - заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 3020,54 євро - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 499,18 євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 17.08.2009 по 16.02.2010. У іншій частині заявлених позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial