Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.08.2022 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до договору позики від 09.08.2019 відповідач [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , взяла в борг у позивача гроші в сумі 250000 грн строком повернення 09.09.2019. Позивач вказував, що відповідач борг не повернула. Вважає, що відповідач також має сплатити інфляційні збитки та 3 % річних В поданій до суду позовній заяві просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 250000 грн основної суми боргу, 75025 грн інфляційних втрат та 20157,53 грн 3 відсотків річних. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07.09.2022 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.06.2023 закрито підготовче провадження в справі. Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважає, що позивачем не підтверджені позовні вимоги, зокрема, факт передачі грошових коштів. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 09.08.2019 між [PERSON] як позикодавцем та відповідачем [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , як позичальником був укладений в простій письмовій формі договір позики (а.с. 3), відповідно до умов якого [PERSON] позичила у позивача 250000 грн, які зобов`язувалася повернути до 09.09.2019. Факт передачі грошової суми в борг та факт отримання коштів підтверджено укладеним між сторонами договором позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Встановлено, що відповідно до умов зобов`язання, яке виникло між сторонами по справі, грошові кошти відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] не повернула. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем позивачу грошові кошти за укладеним договором позики не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість за договором в розмірі 250000 грн підлягає стягненню з відповідача. За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідачем позивачу грошові кошти не повернуті, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3 % річних в розмірі 20157,53 грн та інфляційні втрати в розмірі 75025 грн, враховуючи межі заявлених позовних вимог. Твердження представника відповідача про те, що позивачем не підтверджено факт передачі грошових коштів не заслуговує на увагу. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Наявність простого письмового договору про отримання грошових коштів в відповідному розмірі, є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, отже, між сторонами по справі 09.08.2019 виникли боргові зобов`язання. Верховним Судом\~України в\~у справі\~N\~6-50цс16\~ викладено\~правову позицію,\~згідно з\~якою письмова\~форма договору\~позики внаслідок\~його реального\~характеру є\~доказом не\~лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Твердження представника відповідача про те, що не уповноважувала діяти від її імені [PERSON] не підтверджене дослідженими в справі доказами. Зокрема, з укладеного між сторонами по справі договору вбачається, що [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Непочатих В.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 07.08.2019 за реєстровим номером № 71. Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачував, будучи особою, яка звільнена від його сплати. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом в розмірі 3451,83 грн.

Outcome: approved