Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебували у шлюбі з 25 квітня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 65. При укладенні шлюбу із відповідачем будь-яких шлюбних договорів щодо поділу майна між подружжями, чи віднесення частини майна, придбаного (набутого) у шлюбі між сторонами не укладалося. У шлюбі народився син сторін [PERSON] , [INFO] . Як вказано в позовній заяві, за період перебування у шлюбі, сторонами було побудовано двоповерховий житловий будинок загальною площею 145,3 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, вітальні, двох коридорів, кухні-їдальні, двох санвузлів, гардеробної та допоміжних приміщень (котельної, двох комор, тамбура) та розташований по [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок було зареєстровано на праві власності за відповідачем на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12 березня 2018 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 116643226 від 12.03.2018. Крім того, 04.12.2017 на підставі Договору купівлі-продажу сторонами по справі було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, площею 0,0743 га з кадастровим номером 3222480401:01:082:5118, право власності на яку зареєстровано за відповідачем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчиненого приватним нотаріусом Попругою А.М. за № 38503817 від 04.12.2017, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106100209 від 04.12.2017. Позивач просила суд поділити майно, набуте подружжям за період шлюбу (житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування), яке є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши [PERSON] ідеальну частку у: 1) житловому будинку, загальною площею 145,3 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, вітальні, двох коридорів, кухні-їдальні, двох санвузлів, гардеробної та допоміжних приміщень (котельної, двох комор, тамбура) та розташований по [ADDRESS] ; 2) земельній ділянці, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0743 га з кадастровим номером 3222480401:01:082:5118, яка розташована по [ADDRESS] ; судові витрати по справі стягнути на її користь з відповідача. 26.08.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 02.12.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області дана справа була прийнята до провадження судді Ковальчук Л.М. 04.02.2021 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву за вх. № 4598, зазначивши, що вказаний в позову будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , було побудовано на земельній ділянці площею 0.0743 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222480401:01:082:5118, яка придбана 04.12.2017, тобто також в період перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а відтак, на думку позивача також є об`єктом спільної сумісної власності. В той же час, як вбачається з копії Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.12.2017, останній складений між [PERSON] та ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар". Як зазначено на офіційному веб-сайті ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар" вказане підприємство позиціонує себе як будівельно- інвестиційна компанія, а відтак саме ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар", за рахунок інвестицій відповідача, і було здійснено будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, [PERSON] протягом березня жовтня 2017 року відповідно до умов Договору резервування № ЗБ-31 від 17.03.2017 та розрахунку (схеми оплати) наданою ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар" було внесено коштів на загальну суме 62 317 доларів США. Вказаний факт підтверджується також наступними копіями письмових доказів: Договором резервування № ЗБ-З1 від 17.03.2017; розрахунком (схемою оплати) наданою ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар"; заявами про отримання коштів від 30.06.2017, 10.10.2017, 23.10.2017. При цьому, зі змісту пунктів 1-2 Договору резервування № ЗБ-З1 від 17.03.2017 вбачається, що резервування за цім договором відбулося не лише щодо земельної ділянки площею 0,0743 га з кадастровим номером: 3222480401:01:082:5118, а й щодо домоволодіння, розташованого на такій земельній ділянці. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, що таким чином будівництво вказаного будинку не було здійснено ані силами позивача, ані силами відповідача, а відтак жодних трудових затрат [PERSON] при будівництві зазначеного будинку не понесла, в зв`язку з чим житловий будинок не може вважатись майном, яке набуто за рахунок спільної праці подружжя. Також, вказано, що протягом 2015-2017 років сторони проживали зі своїм новонародженим сином у матері відповідача - [PERSON] . Оскільки, [PERSON] на той час не мав фінансової можливості та достатньо доходів на придбання житлового будинку, останній звернувся по допомого саме до своєї матері, яка протягом 2010 - 2017 років мала значний дохід як на території України так і за її межами, а також наприкінці 2017 року отримала дохід від продаже нерухомого майна, а відтак мала фінансову можливість надати відповідачу грошові кошти для придбання земельної ділянки та сплаті інвестиційних платежів для будівництво житлового будинку. Так, саме мати подарувала відповідачу грошові кошти в розмірі 500 дол. США, які були внесені останнім як завдаток при укладанні Договору резервування № ЗБ-З1 від 17.03.2017 та кожного разу дарувала відповідачу необхідну суму, яку останній повинен був вносити в якості чергового платежу, відповідно до розрахунку (схеми оплати) наданою ТОВ "Котедже містечко "Зелений Бульвар". Загалом відповідачем було отримано в дарунок від власної матері грошові кошти в сумі 65 000 дол. США. Вказані кошти і були спрямовані [PERSON] на купівлю земельної ділянки площею 0,0743 га з кадастровим номером: 3222480401:01:082:5118 та домоволодіння, розташованого на такій земельній ділянці, а також на оплату нотаріальних послуг та оплату інших витрат пов`язаних з введенням в експлуатацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача зазначила, що наразі існує усталена судова практика, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбе, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття бели спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2020 справа № 546/912/16-ц). В той же час, позивач не приймала жодної участі, ані коштами, ані працею в набуті спірного нерухомого майна, у зв`язку з чим представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 18.02.2021 представник [PERSON] подала до суду зустрічну позову заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистою приватною власністю, зазначивши що житловий будинок, загальною площею 145,3 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м., який розташований по\~ [ADDRESS] та\~земельна ділянка,\~площею 0,0743\~га з\~кадастровим номером\~3222480401:01:082:5118,\~яка розташована\~по [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] з підстав, які вже були зазначені у відзиві на позовну заяву [PERSON] , а саме у зв`язку із відсутністю участі останньої ані коштами, ані працею в набуті спірного нерухомого майна. Також, під час перебування сторін у шлюбі, останніми було придбано транспортний засіб марки Subaru Impreza, білого кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль було оформлено на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Як зазначено у зустрічній позовній заяві, середня вартість аналогічного транспортного засобу відповідно до інформації, розміщеної в мережі Інтернет на відповідному ресурсі з продажу транспортних засобів складає 6\~900 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подання зустрічної позовної заяви становить 192\~029,00 грн. А відтак частка позивача за зустрічним позовом в спільному майні (транспортному засобі) складає 96\~014,50 грн. Представник [PERSON] просила суд визнати за ним право особистої приватної власності на двоповерховий житловий будинок, загальною площею 145,3 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, вітальні, двох коридорів, кухні-їдальні, двох санвузлів, гардеробної та допоміжних приміщень (котельної, двох комор, тамбура), який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0743 га, кадастровий номер земельної ділянки 3222480401:01:082:5118; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя транспортний засіб марки Subaru\~Impreza,\~білого кольору,\~2008\~року випуску,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~номер кузова\~ [NUMBER] , спільною власністю подружжя та в порядку поділу майна виділити його в натурі [PERSON] , присудивши [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві сумісної власності; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору за подання зустрічної позовної заяви в розмірі 960,14 грн. та 17\~000 грн. витрат на правову допомогу. 20.04.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя і визнання майна особистою приватною власністю було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 18.05.2021 представник відповідача за зустрічним позовом подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву за вх. № 21544, відповідно до якого просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову. Так, підставою для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане у період перебування у зареєстрованому шлюбі, останній зазначає факт придбання вказаного нерухомого майна за власні кошти та за кошти, отримані від його матері - [PERSON] . [PERSON] наголошує на тому, що будівництво житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] також відбувалося за кошти його матері. На підтвердження вказаних обставин, позивач посилається на договір резервування № ЗБ-31 від 17.03.2017 та схему оплати за договором, а також заяви про отримання коштів продавцем вказаного майна [PERSON] ( його довіреною особою [PERSON] ) протягом 2017 року. Проте, як вказано у відзиві на зустрічну позовну заяву, зазначені письмові докази жодним чином не підтверджують той факт, що зазначені кошти було особистою власністю [PERSON] чи власністю його матері [PERSON] , оскільки будь-яких договорів позики грошових коштів, розписок про отримання вказаних коштів від третіх осіб , отримання цих коштів у спадщину тощо - позивачем за зустрічним позовом не надано, що виключає можливість встановлення індивідуальної належності цих коштів саме [PERSON] у період перебування у шлюбі із [PERSON] . Також зазначено, що заявлені позивачем за зустрічним позовом свідки, не можуть підтвердити вказані в позові обставини, оскільки вони не були присутні при передачі обумовлених позивачем коштів від його матері йому та їм особисто невідомо для яких цілей були спрямовані вказані кошти, а тому вказані свідки є непрямими і не можуть підтвердити або спростувати дії чи події, у яких не брали участі як фігуранти взаємовідносин. 03.08.2021 представник позивача за зустрічним позовом подала до суду відповідь на відзив за вх. №34552, зазначивши, що спірне нерухоме майно було придбано за рахунок його особистих коштів, які були ним отримані в якості дарунку від власної матері [PERSON] , надав відповіді письмові докази, що підтверджують [PERSON] фінансової можливості подарувати позивачу за зустрічним позовом відповідну суму грошових коштів. Також зазначено, що за клопотанням позивача за зустрічним позовом були витребувані дані про дохід відповідача за зустрічним позовом за період 2015-2018, які у сукупності з даними про дохід позивача за зустрічним позовом за аналогічний період, беззаперечно підтверджують, що сторони по справі не отримували доходу, який би надав їм змогу придбати спірне нерухоме майно, що в свою чергу підтверджує факт наявності у [PERSON] особистих коштів, отриманих ним в якості дарунку від його матері. Просила задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. 01.08.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 27.10.2023 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області дана справа була прийнята до провадження судді Волчка А.Я. В судове засідання учасники процесу не з`явились. Представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) подав до суду заяву за вх. № 12967 про розгляд справи у його відсутність. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, первісний позов просив задовольнити та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) подала до суду заяву за вх. № 12968 про розгляд справи у її відсутність. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, первісний позов просила залишити без задоволення. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Крім цього, КЦС ВС у постанові від 30.09.2022 № 761/38266/14 роз`яснив, що, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 квітня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На час звернення з позовом про поділ спільного майна подружжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] не був розірваний. Як вбачається\~із копії Витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності\~№ 116643226\~від 12.03.2018,\~під час\~перебування сторін\~по справі\~у шлюбі,\~за [PERSON] було\~зареєстровано права\~власності на\~житловий будинокзагальною площею 145,3 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м., який розташований по [ADDRESS] . Також під час перебування сторін у шлюбі, 04 грудня 2017 року між ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар" та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ТОВ "Котеджне містечко "Зелений Бульвар" передало у власність (продало), а [PERSON] прийняв у власність (купив) земельну ділянку, площею 0,0743 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер земельної ділянки: 3222480401:01:082:5118, і зобов`язувався оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано за відповідачем за первісним позовом на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчиненого приватним нотаріусом Попругою А.М. за № 38503817 від 04.12.2017, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106100209 від 04.12.2017. Відповідно до вимог ч.3\~ст.\~368\~Цивільний кодексу\~України (далі ЦК України)\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65\~СК України. За приписами положень ч.1\~ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд критично відноситься до доводів позивача за зустрічним позовом, що спірне нерухоме майно було набуте за його особисті кошти у зв`язку із отриманням останніх від його матері [PERSON] , оскільки суду не надано належних доказів, що [PERSON] передала їх останньому та їх цільове призначення було купівля/будівництво спірного житлового будинку та земельної ділянки. За приписами ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Так, свідок [PERSON] у судовому засідання дала показання, що вона, як матір [PERSON] надала останньому грошові кошти в загальному розмірі 65\~000 євро, з метою купівлі спірного житлового будинку, оскільки мала таку фінансову можливість та хотіла віддячити сину за його моральну підтримку. Зазначила, що відсутність будь-яких письмових договорів, які б підтверджували факт передачі коштів, оскільки за законодавством Федеративної Республіки Німеччини між членами сім`ї є правомірним дарування грошових коштів до 100\~000 євро без укладання жодних письмових угод. Суд критично відноситься до таких тверджень свідка щодо передачі її сину [PERSON] 65\~000 євро, оскільки така сума значно перевищує десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у випадку укладення договору позики) та перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (у випадку укладення договору дарування), у зв`язку з чим такі договори підлягали укладенню в простій письмовій формі (у випадку укладення договору позики) або в письмовій формі з нотаріальним посвідченням (у випадку укладення договору дарування). Суд не приймає до уваги пояснення [PERSON] , що угоди про дарування могли вчинятись в Федеративній Республіці Німеччина в усному порядку, оскільки суду не надано доказів того, що [PERSON] разом з сином перебували саме на території іноземної держави під час укладання, з їх слів, такої угоди і що останні підпадали під дію її юрисдикції. Крім того, суд позбавлений можливості перевірити твердження [PERSON] щодо форм укладання договорів в Федеративній Республіці Німеччина, оскільки не є спеціалістом/експертом з внутрішнього законодавства зазначеної країни. Висновку експерта/спеціаліста з даного питання позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи не надавалось. Також, як вбачається із копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.12.2017 [PERSON] продала свій житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , проте суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що отримані від даної угоди гроші були надані [PERSON] . Більш того, на момент укладення вищезазначеного договору, [PERSON] вже набув право власності на спірну земельну ділянку за кадастровим номером 3222480401:01:082:5118. Суд не вважає наявність високого фінансового доходу у [PERSON] беззаперечним підтвердженням факту надання коштів в якості дарунку її сину [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засідання дала показання стосовно того, що зі слів її матері [PERSON] , остання надала кошти її брату - [PERSON] з метою купівлі останнім житлового будинку. Так, зі слів свідка, [PERSON] мала високий фінансовий дохід, а тому купила своїй доньці - [PERSON] квартиру, а сину надала кошти для купівлі житлового будинку. Суд не приймає до уваги показання [PERSON] , оскільки остання не була присутня під час гіпотетичної передачі коштів, обставини по справі їй стали відомі зі слів її матері [PERSON] . В загальному, до показів допитаних свідків суд відноситься критично, оскільки по-перше, вони є близькими родичами позивача за зустрічним позовом та можуть бути зацікавлені в розгляді справи, а по-друге, їхні показання не спростовують висновки суду. Тому, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін за первісним позовом, тобто наявні законні підстави для виділення [PERSON] ідеальну частку у житловому будинку та земельній ділянці, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Як наслідок суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної вимоги про визнання вищевказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи, під час перебування сторін у шлюбі, останніми було придбано транспортний засіб марки Subaru Impreza, білого кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль було оформлено на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно ч. 1, 4 ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ ЦК України. За приписами п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69 - 72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Всупереч зазначеним вимогам законодавства позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустимих доказів щодо дійсної вартості спірного майна автомобіля на час розгляду справи і не заявляв суду клопотань про призначення судової експертизи з метою встановлення дійсної вартості майна, відносно якого заявлено позовні вимоги щодо стягнення компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. На підтвердження вартості спірного автомобіля Subaru Impreza, яку [PERSON] визначив у розмірі 192\~014,50 грн., останній надав суду дані із сайту з продажу автомобілів в мережі Інтернет\~AUTO.RIА, проте суд звертає увагу на те, що хоча всі автомобілі 2008 року випуску, проте у кожної різний пробіг та технічний стан, різна вартість. Технічний стан та пробіг спірного автомобіля взагалі не зазначений. У зв`язку з чим об`єктивно не можливо встановити вартість спірного автомобіля і як наслідок -визначити правомірну компенсацію за половину його вартості, тому заявлена вимога не підлягає задоволенню. З вимогою про визнання права власності на частину автомобіля позивач за зустрічним позовом не звертався. Щодо інших тверджень, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Враховуючи задоволення первісного позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 6 164 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, позивачем за первісним позовом на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано договір про надання правової допомоги (у цивільних справах) № 11 від 29.04.2020, протокол узгодження видів, обсягів та договірної ціни за надання юридичних послуг (виконання робіт) на загальну суму 6\~000,00 грн., акт приймання-передачі виконаних робіт з надання правничої допомоги за договором № 11 від 02.07.2023, рахунок на оплату гонорару № 11 від 09.07.2023 на суму 6\~000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 вказується, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи складність справи та виконаних адвокатським об`єднанням робіт (наданих послуг), а також критерії дійсності, обґрунтованості, розумності, реальності, пропорційності та співмірності витрат понесених відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, а саме стягнути з відповідача за первісним позовом на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі\~ 6\~000 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved