Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

представник позивача З[PERSON] адвокат Нечаєва Н.М. звернулася до суду із позовом до Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Будівельна компанія\~«Рубікон Інвест», до якого просила застосувати наслідки нікчемності попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» і [PERSON] та стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» (ЄДРПОУ 41279903 Адреса: 79019, м. Львів, вул. Липинського, буд. 36) на користь [PERSON] (ІПН - [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) 943 816 (дев`ятсот сорок три тисячі вісімсот шістнадцять)гривень сплачених на виконання нікчемного правочину від 28 січня 2021 року; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» (ЄДРПОУ 41279903 Адреса: 79019, м. Львів, вул. Липинського, буд. 36) на користь [PERSON] (ІПН - [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1 046 841(один мільйон сорок шість тисяч вісімсот сорок одна) гривень та стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» (ЄДРПОУ 41279903 Адреса: 79019, м. Львів, вул. Липинського, буд. 36) на користь [PERSON] (ІПН - [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) 650 (шістсот п`ятдесят) гривень за проведення аналітичних досліджень тенденції змін цінових показників житлової та нежитлової нерухомості ГІС «Увекон». Позовні вимоги мотивує тим, що позивач уклав\~28\~січня 2021\~року з\~відповідачемпопередній договір\~купівлі-продажу\~1\~ кімнатної\~квартири [ADDRESS] ). На виконання попереднього договору позивачем було сплачено на банківський рахунок відповідача 943\~816 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями від 28.01.2021 року. Зазначає, що в силу статей 203, 204, 215, 216, 220, 657 ЦК України даний договір є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений. Відтак, просить застосувати наслідки нікчемності попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» і [PERSON] та стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» на користь [PERSON] 943\~816 гривень сплачених на виконання нікчемного правочину від 28 січня 2021 року. Окрім позивачу була заподіяна і моральна шкода, розмір якої оцінений у розмірі 1 046\~841гривень, а тому просить тягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» на користь [PERSON] відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1 046\~841 гривень та стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «Рубікон Інвест» на користь [PERSON] 650 гривень за проведення аналітичних досліджень тенденції змін цінових показників житлової та нежитлової нерухомості ГІС «Увекон». Ухвалою судді від 24.11.2023 року відкрито\~провадження у\~справі,\~розгляд якої\~визначено здійснювати\~за правилами\~загального позовного\~провадження. Ухвалою суду від 06.12.2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову частково задоволено. 19.12.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що в момент укладення Попереднього договору купівлі продажу квартири від 28.01.2021 року жодна зі сторін цього правочину не виразила бажання у його нотаріальному посвідченні, а отже і обов`язок такого посвідчення у сторін не вимагалося, згідно діючої на той момент ст.635 ЦПК України. Отже, здійснюючи лише частину забезпечувального платежу, встановленого у п.4.4. Попереднього договору, позивач фактично визнав цей попередній договір, таким, що вчинений у належній формі, однак у його нотаріальному посвідченні не наполягав. Так, в порушення умов п.4.4. Попереднього договору, позивач прострочив останній забезпечувальний платіж, узгоджений сторонами у період до 30.12.2022 року у сумі 104\~859 гривень, що дає підстави вважати ухилення позивача від виконання свого зобов`язання щодо повної сплати грошових коштів згідно цього Договору. Крім цього, не підлягають задоволенню позові вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивач не надав суду належного доказу, який би підтверджував те, що відповідачем завдано позивачу моральної шкоди на суму 1 046\~841 гривень, а також не довів обґрунтованість позовних вимог в цій частині іншими засобами доказування. Крім цього, кошти у сумі 650 гривень за проведення аналітичних досліджень тенденції змін цінових показників житлової та нежитлової нерухомості ГІС «Увекон» не вважаються судовими витратами, а отже вимога про їх стягнення не піддягає задоволення. Відтак враховуючи вищевикладене, із заявлених підстав позову вбачається, що такий позов був поданий позивачем, з метою уникнення відповідальності щодо обов`язку належної та повної сплати забезпечувального платежу у сумі 104\~859 гривень. Зважаючи на все вищенаведене, підстави для задоволення позову відсутні. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному розмірі та судові витрати позивача покласти на останнього. 05.02.2024\~року від\~представника відповідача\~надійшли додаткові\~пояснення по\~суті спору,\~в яких\~зазначає,\~що момент\~укладення Попереднього\~договору,\~28.01.2021\~позивач вже\~тоді був\~обізнаним із\~умовами п.2.6.,\~п.5.4.,\~п.8\~цього договору\~щодо покладення\~на нього\~обов`язку зі\~сплати витрат\~пов`язаних з\~укладенням,\~нотаріальним посвідченням\~Основного договору\~купівлі-продажу\~Об`єкта та\~державною реєстрацією\~права власності,\~збір на\~обов`язкове державне\~пенсійне страхування,\~нотаріальне посвідчення\~договору,\~послуги нотаріуса\~адміністративні збори\~тощо.\~Як стало\~відомо,\~в момент\~укладення оспорюваного\~правочину,\~позивач висловив\~відповідачу прохання\~не посвідчувати\~цей Попередній\~договір у\~нотаріуса,\~з метою\~економії коштів\~на витрати\~за такі\~дії,\~оскільки безпосередньо\~на нього\~був покладений\~такий обов`язок\~Більше того,\~позивач зазначає,\~що про\~необхідність у\~нотаріальному посвідчені\~таких попередніх\~договорів,\~він дізнався\~лише перед\~сплатою другого\~платежу,\~тобто перед\~30.12.2022\~року та\~вирішив не\~виконувати його\~і відповідно\~не сплачувати\~цей платіж.\~У пунктах\~2.3.,\~2.4.,\~5.4\~Попереднього договору\~встановлено,\~що відповідач\~зобов`язаний вчинити\~необхідні дії\~по виконанню\~цього договору,\~виключно після\~здійснення позивачем\~усіх платежів\~згідно з\~цим Договором,\~що виконано\~не було.\~В порушення\~умов п.4.4.\~Попереднього договору,\~позивач прострочив\~останній забезпечувальний\~платіж,\~узгоджений сторонами\~у період\~до 30.12.2022\~року,\~що дає\~підстави вважати\~ухилення позивачем\~від виконання\~свого зобов`язання\~щодо повної\~сплати грошових\~коштів згідно\~цього Договору.Відтак, враховуючи, що з моменту сплати першого платежу від 28.01.2021 року до момент подання даного позову до суду 10.11.2023 року позивач так і не здійснив свій останній платіж до 30.12.2022 року. Однак, після отримання від відповідача листа від 30.04.2023 року про обставини, що виникли станом на сьогодні, лише тоді позивач зрозумів, що оспорюваний правочин є недійсним, що на його думку така поведінка позивача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці. Поряд з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивач не надав суду належного доказу, який би підтверджував те, що відповідачем завдано позивачу моральної шкоди на суму 1 046 841грн., а також не довів обґрунтованість позовних вимог в цій частині іншими засобами доказуваннями З огляду на вищенаведене, просив прийняти дані додаткові пояснення для розгляду у цій цивільній справі та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 02.04.2024 року ухвалою,\~постановленою судом,\~не виходячи\~до нарадчої\~кімнати,\~занесеною до\~журналу судового\~засідання, у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 02.04.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовну заяву, надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Просила позов задоволити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, надав аналогічні пояснення викладеним у відзиві на позовну заяві та до додаткових пояснень по суті спору. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та просив зменшити позивачу судові витрати на професійну правничу допомогу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 28.01.2021 року між З[PERSON] та Товариствос з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Рубікон Інвест» в особі директора Іваник Ірини Олександрівни підписано попередній договір купівлі продажу квартири(а.с.15-22). Відповідно до п.2.1. Договору, предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі - продажу об`єкта (основного договору) на умовах, встановлених цим договором. В свою чергу, відповідно до п.1.1.2. Договору, об`єкт 1- кімнатна квартири [ADDRESS] ), загальна проектна площа 53,1 9кв.м. Пунктом 2.2. Договору визначено, що за цим договором сторони зобов`язуються в майбутньому укласти в належній формі та посвідчити нотаріально основний договір, до підписання якого сторона-1(відповідач у справі) забезпечить введення будинку в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності за стороною-1 на об`єкт, передає об`єкт у власність стороні-2(позивачу у справі) в порядку, що встановлений договором. Даним договором передбачено, що виконання зобов`язання повинно бути забезпечене, зокрема, шляхом сплати стороною-2 коштів стороні-1. Згідно п.4.3. Договору, сторони погодили, що сторона -2 зобов`язується сплатити забезпечувальний платіж, що дорівнює сумі коштів, яка у національній валюті України гривні складає 1\~048 675 гривень без податку на додану вартість, що за курсом НБУ на день укладення цього договору становить 37\~233 доларів США( долар по курсу НБУ = 28,1652 грн.). А також у п.4.4 цього Договору, що вказаний у пункті 4.3 забезпечувальний має бути сплачений стороною-2 на банківський рахунок сторони-1 наступними чином, зокрема було визначено в такому договорі кошти та строки сплачування такого платежу її кількома частинами. Пунктом 8.3. цього Договору визначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину та є попереднім договором згідно зі ст.635 ЦК України. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, при укладенні попереднього договору має бути дотримана така ж форма договору, яка є аналогічною основному договору у досліджуваних правовідносинах, тобто договору купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно часини першої статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у\~ст. 55 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 4\~ст. 203 ЦК України\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ст.\~236\~ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 4, ч. 5\~ст. 216 ЦК України\~правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відтак, в силу вищевказаних норм цивільного законодавства попередній договір, укладений 28.01.2021 року між позивачем та відповідачем, за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був нотаріально посвідченим, отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18). В матеріалах\~справи містяться\~копії платіжних\~інструкцій кредитного\~переказу коштів від 28.01.2021 на суму 795 000 гривень, від 28.01.2021 на суму 148 816 гривень(а.с.23-24), згідно яких позивачем було сплачено відповідачу забезпечувальні платежі за попереднім договором від 28.01.2021 року, на загальну суму 943 816 гривень відповідно. Отже, загальна сума внесеного позивачкою на користь відповідача забезпечувального платежу складає 943 816 гривень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення\~глави 83 ЦК України\~(набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання\~глави 83 ЦК України\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212\~ЦК України. Відповідно до п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 частини першої\~статті 216 ЦК України). Системне тлумачення абзацу 1 частини першої\~статті 216 ЦК України\~та пункту 1 частини третьої\~статті 1212 ЦК України\~свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої\~статті 216 ЦК України\~застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення\~глави 83 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.09.2021 року у справі №363/222/17 та від 08.09.2021 року у справі №522/22915/15-ц. Враховуючи те, що грошові кошти як забезпечувальний платіж були передані позивачем відповідачу за попереднім договором, який за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був нотаріально посвідченим, а отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави, а тому вони підлягають поверненню позивачу. Саме такі висновки у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 636/4948/14-ц (провадження № 61-17317св18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18). Разом з тим, суд зазначає, що зазначені кошти, які буди передані на виконання зобов`язань за нікчемним (недійсним) правочином, не є боргом або завдатком, оскільки ніяких зобов`язань за такими правочинами - не виникає. За вказаних обставин, суд вважає доводи представника відповідача є безпідставними, оскільки між сторонами попередній договір щодо купівлі-продажу в майбутньому квартири є нікчемним та не породжує ніяких правових наслідків для сторін щодо зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому. Натомість суд вважає аргументи представника позивача обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами у справі. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, оскільки позивач сплативна виконання\~нікчемного попереднього\~договору купівлі-продажу\~квартири від\~28.01.2021\~рокузабезпечувальний платіж у загальній сумі 943 816 гривень, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а отже, наявні підстави для задоволення позовних вимог і цій частині. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав.\~Моральна шкода\~полягає:\~1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я;\~2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів;\~3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна;\~4)\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Частиною 1\~ст. 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно п.п.3, 9\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4\~визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, позивачка звертаючись до суду з даним позов не довела належними доказами факту завдання її моральної шкоди, а саме покликання, що її завдано моральної шкоди, не може бути підставою для її стягнення, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної судової практики, суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. В силу положень\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»\~суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial