Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна про стягнення заборгованості та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики, посвідченим 24.06.2016р. Секістовою Т.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №819, в розмірі 8 884 511,81 грн., яка складається з основної суми боргу в розмірі 7 464 000,00 грн., індексу інфляції в сумі 1 007 640,14 грн., 3% річних у розмірі 412 871,67 грн., а також стягнути з відповідача суму судового збору. В обгрунтування позову зазначає, що на підставі Договору позики від 24.06.2016р. надала відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 7 464 000,00 грн. зі строком повернення позики до 31.12.2017р. Відповідач у встановлені строки борг не повернув, з огляду на що утворилась заборгованість, на яку нараховано 3% річних та інфляційні витрати на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідач згідно поданого письмового відзиву не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач категорично стверджує, що не отримував від позивача грошових коштів, при цьому жодних допустимих доказів цього, на його думку, немає. Саме підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує в майбутньому обов`язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. При цьому в п. 2 Договору позики зазначено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі, однак не зазначено ні дати, ні місця отримання коштів, ні валюти, в якій такі кошти отримувались. Окрім цього, як зазначає відповідач, відсутність факту передання/отримання відповідачем грошових коштів за Договором позики підтверджується в тому числі, але не виключно, відсутністю безготівкових рахунків; відсутністю в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, інформації про надання позики; відсутністю доказів, що підтверджують наявність заборгованості. Відповідач вказує, що передача коштів не здійснювалась, жодних документів про здійснення переказу коштів у безготівковій формі до Договору позики не додано, що також підтверджує відсутність факту передачі коштів, що, у свою чергу, означає неукладеність договору позики і, як наслідок, безпідставність заявлених позовних вимог про повернення відповідачем суми позики. Також відповідач зазначає, що в декларації чоловіка позивача, який є суб`єктом декларування, у відповідних розділах декларації за 2016 рік не зазначено жодної інформації щодо факту надання в якості позики грошових коштів у такій сумі дружиною декларанта, що є свідченням відсутності передачі коштів за Договором позики. Крім того, позивачем вже було вчинено дії, спрямовані на стягнення заборгованості із відповідача шляхом вчинення виконавчих написів №1559 від 22.11.2019р., №1560 від 22.11.2019р. на копії Договору позики та копії Договору про внесення змін №1. За вказаних умов, у разі задоволення даної позовної заяви, як вказує відповідач, він понесе подвійну відповідальність щодо стягнення з нього заборгованості. Відповідач, окрім всього, звертає увагу про безпідставність нарахування інфляційних витрат, оскільки індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Позивач надав письмову відповідь на відзив, у якому підтримав свою позицію, просив задовольнити позовні вимоги та вказав про безпідставність доводів відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.01.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 17.03.2021р. зупинено провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №757/19063/20ц. Ухвалою від 28.11.2023р. провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання. За ухвалою суду від 01.05.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 24.06.2016р. між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений Договір позики, за умовами якого позичальник позичив у позикодавця 7 464 000,00 грн., що еквівалентом 300 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України (24,88 грн. = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного Договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 7 464 000,00 грн., що еквівалентом 300 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України (24,88 грн. = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного Договору, не пізніше ніж 31 грудня 2016 року. Процентна ставка за користування позикою за домовленістю сторін відсутня. Вказаний Договір позики посвідчений 24.06.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстрований у реєстрі за №819. Згідно з п. 2 Договору позики сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі. Пунктом 4 та пунктом 6 Договору позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути готівкою у строк до 31.12.2016р. Повернення грошей має здійснюватися в місті Києві. Згідно з п. 8 Договору позики якщо позичальник не поверне позичені ним гроші у строк, визначений у Договорі, він зобов`язаний сплатити позикодавцю грошову сумі згідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 29.12.2016р. позивач та відповідач уклали Договір про внесення змін №1 до Договору позики. Договір про внесення змін №1 посвідчений 29.12.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстровано в реєстрі за №1692. Згідно Договору про внесення змін №1 сторони досягли спільної згоди внести зміни до п. 1, п. 4. Договору позики, виклали вказані пункти в новій редакції, вказавши, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти не пізніше ніж 31.12.2017р. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Так, як вбачається з тексту Договору позики, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в розмірі 7 464 000,00 грн. до моменту підписання даного Договору в повному обсязі. При цьому своє зобов`язання щодо повернення позики до 31.12.2017р. відповідач не виконав, з огляду на що в нього рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 7 464 000,00 грн. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем не спростовано наявності в нього заборгованості перед позивачем за Договором позики від 24.06.2016р., не надано доказів повернення боргу. Твердження відповідача про неотримання коштів у борг спростовується умовами Договору позики та Договору про внесення змін №1 до Договору позики, які відповідач підписав. За таких обставин, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума боргу за Договором позики в розмірі 7 464 000,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних витрат слід зазначити наступне. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань. У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що встановлено судом у даній справі. Відповідач не довів зворотнього належними засобами доказування. Оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, в позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. у справі №361/7939/15-ц. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Згідно розрахунку позивача сума 3% річних складає 412 871,67 грн, сума інфляційних витрат - 1 007 640,14 грн. Контррозрахунку суму 3% річних та інфляційних витрат відповідач суду не надав. Доводи відповідача про неможливість нарахування інфляційних витрат, спростовується тим, що, як вбачається з умов Договору позики та встановлено судом, відповідач отримував у позику грошові кошти в національній валюті, а не в іноземній. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 10 510,00 грн.

Outcome: approved