Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08 лютого 2022 року між ним та відповідачем було досягнуто домовленості про продаж автомобіля, і на виконання цієї домовленості, відповідачу було передано автомобіль марки «Toyota Camry» випуску 2014 року, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] , шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ -легковий седан -В. При цьому, відповідач зобов`язувався протягом двох наступних тижнів сплатити за вказаний автомобіль 15000 доларів США, а позивач в свою чергу зобов`язувався переоформити автомобіль на відповідача. [PERSON] , свою частину домовленості виконав та передав в користування відповідачу даний автомобіль. Однак, відповідач свою частину домовленості не виконав, обумовлені кошти за автомобіль не виплатив, хоча володіє, користується та має змогу розпорядитись транспортним засобом. Оскільки незважаючи на неодноразові звернення, [PERSON] відмовляється сплатити кошти за придбаний автомобіль, як і не повертає транспортний засіб, що змушує позивача звертатись за захистом своїх прав до суду. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 22.03.2021 року. Заочним рішенням Володимирецького районного суду від 06.06.2022 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. 29.08.2023 року до суду надійшла заява [PERSON] , про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 31 серпня 2023 року було прийнято до розгляду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року було задоволено заяву та скасовано заочне рішення. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, будь-яких заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження таких заперечень не надав. Відповідач своїм правом на подання відзиву протягом строку, встановленого судом, відповідно до положень ч. 2 ст. 191 ЦПК України не скористався. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За нормою п1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Як вбачається зі ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки при розгляді даної справи належно повідомлений відповідач повторно не з"явився в судове засідання, не повідомивши про причини такої неявки, не подав відзиву на позолв, і позивач не заперечує проти заочного вирішення спору, суд прийшов до висновку про можлимвість постановлення заочного рішення. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В ч.1 ст. 5 ЦПК України, вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] , на праві приватної власності належав автомобіль марки «Toyota Camry» випуску 2014 року, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] , шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ -легковий седан -В, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Також в судовому засіданні встановлено, що з 08 лютого 2022 року вказаний автомобіль на підставі домовленості, досягнутої між [PERSON] та [PERSON] , було передано відповідачу, який зобов`язувався протягом двох наступних тижнів, тобто не пізніше 23 лютого 2022 року, сплатити за вказаний автомобіль 15000 доларів США, а позивач в свою чергу зобов`язувався переоформити автомобіль на відповідача. З моменту передачі транспортного засобу по час судового розгляду позову відповідач користується автомобілем, він повністю перебуває у його володінні та користуванні. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, виходячи із до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Як встановлено судом, сторони досягли між собою домовленості про укладення договору купівлі -продажу рухомого майна - автомобіля. У відповідності до положень ст.ст.655, 656, 657, 658 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків його примусового відчуження, належить власникові. При цьому, чинним законодавством не встановлено обов`язкової письмової форми договору купівлі-продажу автомобіля. При укладенні договору купівлі-продажу, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець, в свою чергу, зобов`язаний прийняти майно та сплатити за товар обумовлену суму, як це передбачено ст.ст.655, 662, 689, 691 ЦК України. Таким чином, суд прийшов до висновку, що [PERSON] , як власник автомобіля марки «Toyota Camry» випуску 2014 року, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] , шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ -легковий седан -В, досягнув домовленості з відповідачем [PERSON] про продаж цього автомобіля, при цьому сторони досягли вільної згоди з приводу усіх істотних умов договору, а також частково виконали умови договору купівлі-продажу, оскільки [PERSON] передав предмет договору - автомобіль, а [PERSON] прийняв придбане. Отже, між позивачем та відповідачем виникли зобов`язальні правовідносини, які мають ознаки договору-купівлі продажу. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до положень ст.691, 692, ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Як вбачається з ч.3 цієї статті, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. У відповідності до ст.697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. З урахуванням викладених положень чинного цивільного законодавства, яке регулює порядок укладення договорів купівлі-продажу, та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що покупець за договором купівлі-продажу автомобіля - відповідач [PERSON] ухилився від оплати придбаного, і на час розгляду справи судом не передав продавцю - позивачу [PERSON] обумовленої вартості автомобіля в розмірі 15000 доларів США. При цьому, суд приймає до уваги, що у відповідності до ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Подібну правову позицію викладено в постанові ВП ВС від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (14-360цс19). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з покупця вартості придбаного автомобіля ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача і його позовних вимог, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України відповідачем не надано. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 15000 доларів США, за придбаний відповідачем автомобіль, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню на користь держави судовий збір, обчислений у відповідності до вимог ст.ст.4,5,7 Закону України «Про судовий збір». Так, у відповідності до п.1) ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позову майнового харакетру з фізичних осіб підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що на день винесення рішення судом, офіційний курс гривні до долара США встановлено НБУ в розмірі 29,2549 грн/ за 1 долар, ціна позову становить 15000х29,2549 грн. = 438823,5 грн, а розмір судового збору - 4388,24 грн. відповідно. На підставі наведеного,

Outcome: approved