Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА [PERSON] зміст позовних вимог: Громадянин [PERSON] , (надалі позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, покликаючись на те, що він є батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дитини є відповідачка [PERSON] . Документом, що підтверджує його батьківство є свідоцтво про народження серії [NUMBER] , що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Мостиського РУЮ у Львівській області. Зазначає, що з матір`ю дитини [PERSON] , позивач перебував у шлюбі, який розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 02.11.2018р., по справі №448/1251/18. Стверджує, що син [PERSON] проживає спільно з ним (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Щодо сина у нього з відповідачкою наявний спір про визначення місця його проживання. Він (позивач) самостійно займається вихованням сина, самостійно його утримує, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує. Між ним та дитиною склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного. Покликається на те, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки напряму впливає на його права й обов`язки та інтереси сина [PERSON] , який перебуває на його самостійному вихованні, при цьому, позивач [PERSON] не має іншої можливості підтвердити факт самостійного виховання дитини; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання сина [PERSON] з ним (позивачем), а також встановити наступний факт, що має юридичне значення: що він (позивач) самостійно одноособово виховує, утримує та здійснює догляд за малолітнім сином [PERSON] . ІІ. Позиція учасників справи: Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, та просить здійснювати розгляд справи у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що визнає позовні вимоги. Третя особа - представник служби у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області, в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій просить суд розглянути справу у їх відсутності. Зазначив, що вирішення даного питання покладає на розсуд суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою від 15.05.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у даній справі. Ухвалою від 03.06.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до частини 3 статті 223, частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІV. Обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] [PERSON] , є батьками дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 02.11.2018 року. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця [ADDRESS] . відомо, що малолітній [PERSON] , дійсно постійно проживає разом з батьком (позивачем по справі) за адресою: [ADDRESS] . Письмовими поясненнями відповідачки [PERSON] , підтверджено наступні обставини: вона (відповідачка) та позивач [PERSON] тривалий час не підтримують подружніх відносин та проживають окремо за різними адресами, шлюб між ними розірвано; їхній з позивачем син [PERSON] проживає саме разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , позитивно характеризується за місцем проживання, такий має можливість самостійно виховувати, утримувати та здійснювати догляд за сином [PERSON] . Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] разом з дитиною - сином [PERSON] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , самостійно, без участі матері, виховує, утримує та здійснює догляд за сином [PERSON] . Зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання сина та його перебування на утриманні батька. V. Застосовані судом норми права: Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частин 2 та 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання , за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Законодавство України не містить жодних норм, які б наділили будь-якого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду: У суду не має підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає що позивачем доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання дитини: сина [PERSON] . Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дитини, а тому підлягають до задоволення. Факт, який просить встановити позивач [PERSON] , є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача як батька малолітньої дитини, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини позивача. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. VIІ. Вирішення долі Судових витрат: Оскільки позивач [PERSON] не заявляв клопотання про стягнення з відповідачки [PERSON] судових витрат, тому такі на переконання суду необхідно залишити за позивачем.

Outcome: approved