Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Позивачка [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), у якій просить суд: визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , загальною площею 246,3 кв.м., житловою площею 99,6 кв.м., що складається з однієї кухні та п`яти житлових кімнат та до якого належать господарські будівлі та споруди: літня кухня (Б), сарай (В), вбиральня (Г), ворота (2), огорожа (1), хвіртка (3), колодязь (к), замощення (І), об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на ідеальну частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] шляхом передачі їй комплекту ключів та вселення [PERSON] у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору покликається на те, що 28.02.1981 між нею та [PERSON] укладено шлюб, який на даний час не розірвано. За час подружнього життя ними було набуто житловий будинок [ADDRESS] . Міською радою не приймалося рішення про виготовлення права власності на житловий будинок на [ADDRESS] , який збудований в 1991 році. Вона зареєструвала адресу свого проживання у спірному будинку ще 19.12.1995. Окрім цього, у цей же день було зареєстровано адресу проживання й відповідача [PERSON] у спірному будинку. Оскільки право власності на спірний будинок зареєстровано не було, відповідач отримав технічний паспорт на спірний будинок 28.10.2015 та в подальшому звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Жидачівського районного управління юстиції Львівської області, який 11.11.2015 видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер: [NUMBER] , і прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26062438 від 11.11.2015. Відтак, в такий спосіб було зареєстровано право власності на ім`я відповідача [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 773923546215. Право власності було зареєстровано за [PERSON] з розміром частки 1. 15.11.2023 вона вийшла зранку зі спірного будинку та пішла у справах, однак коли повернулася надвечір додому то виявилася, що відповідач [PERSON] поміняв замки і вона не змогла потрапити до будинку. Відповідач заявив про те, що він є єдиним власником будинку і вона до нього не має жодного відношення і не пустить жити. У будинку залишились її речі, одяг та інше майно, яке належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, як подружжя. Відтак, такими діями відповідач засвідчив факт невизнання її прав на спірний будинок, порушив її права як співвласника спірного будинку і вчинив дії, які перешкоджають їй жити у ньому. Сторона відповідача правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому мотиви, та просить позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що будинок куплений за кошти його батька. Так само, його батько дав кошти на купівлю будматеріалів, за які спірний будинок побудований. Позивачка не дала жодних коштів на будівництво будинку. Більше того, і вона, і її родичі були проти купівлі цього будинку, бо на той час вони мали де жити. Замки поміняв лише у житловому будинку, оскільки позивачка самостійно почала розпоряджатися спільним майном. Пропонував їй компенсацію за її частку, але вона на це не погодилася. Також, відповідач подав письмові пояснення (а.с.71), за змістом яких після одруження із відповідачкою вони стали проживати в житловому будинку разом із її батьками. Під час спільного проживання із батьками дружини між ними та батьками часто виникали конфлікти, а тому його батько купив йому недобудований житловий будинок у [ADDRESS] , а також будівельні матеріали для завершення його будівництва. Окрім того, раніше батько подарував йому автомобіль «Жигулі», який він вимушений був продати для того, щоб завершити будівництво житлового будинку. Позивачка та її батьки були проти будівництва вказаного житлового будинку вважаючи, що потреби у цьому не має, так як у відповідачки є житловий будинок. У 1990 році вони перейшли жити у вказаний вище житловий будинок. Після смерті батька у 1986 році він успадкував чималу суму грошових коштів, які ним були витрачені на потреби сім`ї, а саме навчання дочки і оплату придбання для неї квартири у м. Івано-Франківську, ринкова ціна якої на той час складала орієнтовно 40\~000 доларів СІІІА. У 2000 році відповідачка поїхала в Республіку Італія, де перебула безперервно чотири роки та весь цей час йому особисто вона не передала жодних коштів для потреб сім`ї. На його думку вимоги позивачки не можна вважати справедливим за таких обставин. У будинку вже чотири роки ніхто не проживає та ніхто не зареєстрований, окрім нього. Замок на вхідних дверях він змушений був поміняти після того, як позивачка, маючи ключі від будинку, вивезла без його дозволу спільно нажите майно, а також знищила належні його особисті речі. Для того щоб проживати у вказаному спірному будинку необхідно придбати газову плиту, холодильник, меблі та інші необхідні речі. Із врахуванням вказаних обставин вважає, що реальним вирішенням вказаного спору між ними є визнання за позивачкою права власності на вказаний вище спірний житловий будинок із компенсацією йому із сторони позивачки половини його ринкової вартості. Представник відповідача суду зазначив, що будинок куплений і збудований за кошти батька відповідача, однак доказів цього надати не можуть у зв`язку із значним спливом часу. Замки у житловому будинку були замінені відповідачем через протиправні дії відповідачки щодо їхнього спільного майна. Вважає визнання права власності за позивачкою буде несправедливим, бо вона на це майно не давала своїх коштів. Визнання права власності та усунення перешкод є неефективним способом захисту без визначення порядку користування цим майном і його переплануванням. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Представником позивачки подано клопотання про витребування доказів (а.с.9-11), заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с.49-50), клопотання про призначення справи до судового розгляду, підтримання клопотання про витребування доказів (а.с.62-63). Відповідачем подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.68). Представником відповідача подано заяву про розгляд підготовчого засідання за його відсутності та не заперечення проти призначення справи до судового розгляду (а.с.61). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.44-45). Ухвалою від 07.03.2024 задоволено заяву представника позивачки про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі (а.с.52-53). Ухвалою підготовчого засідання від 18.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.64-65). Позиція суду. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28.02.1981 у виконавчому комітеті Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, актовий запис №14. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб від 10.08.2017 серії [NUMBER] (а.с.20). Згідно з даних Будинкової книги для прописки громадян та витягу з реєстру територіальної громади №2023/002454171 від 23.03.2023 [PERSON] станом на 23.03.2023 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 19.12.1995 (а.с.21-27, 28). Довідкою Ходорівської міської ради 28.10.2015 №736 встановлено, що міською радою не приймалося рішення про виготовлення права власності на житловий будинок на [ADDRESS] , який збудований в 1991 році. На житловий будинок і земельну ділянку присвоєно адресу будинок [ADDRESS] згідно з рішенням виконавчого комітету від 14.02.2003 року №41 (а.с.29). Відповідно до Технічного паспорта від 28.10.2015 за адресою [ADDRESS] знаходиться: житловий будинок А-3, загальною площею 246,3 кв.м., житловою площею 99,6 кв.м., разом з приналежними господарськими будівлями і спорудами (літньою кухнею «Б», сараєм «В», вбиральнею «Г», колодязем «к», огорожею 1, воротами з хвірткою №2,3, замощенням І (а.с.30-37). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.02.2024, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Право власності зареєстроване 07.11.2015 (а.с.38-39). Відповідями начальника ВП №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 20.11.2023 та 28.12.2023 встановлено, що звернення [PERSON] щодо заміни замків у вхідних дверях чоловіком [PERSON] розглянуті. З [PERSON] проведено співбесіди профілактичного характеру про недопустимість вчинення домашнього насильства (а.с.40, 41). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з невизнанням відповідачем нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та наявності перешкод у позивачки в користуванні цим майном. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), Цивільного кодексу УРСР (далі ЦК УРСР), Закону України «Про власність» (далі Закону № 697-XII), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі СК України). Так, Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону № 697-XII, статей 112, 118 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час побудови спірного будинку) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Положеннями частини 1 статті 28 КпШС України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також судом враховано норми статей 7, 69, 70, 71 СК України, які передбачають загальні засади регулювання сімейних відносин, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також статей 316, 317, 319, 368, 372, 386 ЦК України, які передбачають поняття права власності, зміст права власності, здійснення права власності, право спільної сумісної власності, поділ майна, що є у спільній сумісній власності та засади захисту права власності. Зважаючи на вимоги частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує такі правові висновки Верховного Суду. Так, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17). Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц зазначила, що позивач заявив вимогу про визнання квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним (пункт 67). При розгляді\~справ про\~поділ спільного\~сумісного майна\~подружжя (жінки\~та чоловіка,\~які проживають\~однією сім`єю,\~але не\~перебувають у\~шлюбі між\~собою або\~в будь-якому\~іншому шлюбі)\~встановлення обсягу\~спільно нажитого\~майна є\~передусім питаннями\~доведення відповідних\~обставин,\~спростування чи\~неспростування презумпції\~спільної сумісної\~власності,\~які суд\~вирішує в\~мотивувальній частині\~свого рішення.\~Більше того,\~відповідне судове\~рішення лише\~підтверджує наявність\~режиму спільного\~сумісного майна,\~і для\~такого підтвердження\~заявлення вимоги\~про визнання\~певних об`єктів\~спільним сумісним\~майном та,\~як наслідок,\~зазначення в\~резолютивній частині\~судового рішення\~про таке\~визнання не\~є необхідним.\~Ефективним способом\~захисту за\~таких умов\~є саме\~вирішення вимоги\~про поділ\~спільного сумісного\~майна (пункт 70). Окрім наведеного, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 30 березня 2016 року в справі №6-2811цс15, відповідно до якої в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Узагальнені фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що за час перебування у шлюбі сторони збудували житловий будинок [ADDRESS] . У подальшому, 07.11.2015 право власності на цей будинок було зареєстровано за відповідачем. Також, відповідачем проведено заміну замків у спірному житловому будинку, після чого позивачка не має можливості потрапити до нього. Шлюб між сторонами на даний час не розірваний. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності підстав для задоволення позову. Суд зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також, суд звертає увагу на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено і визнається сторонами, що спірний житловий будинок побудований за час перебування сторін у шлюбі. Крім цього, право власності на цей житловий будинок зареєстроване також за час перебування сторін у шлюбі. Сторона відповідача покликається на відсутність у позивачки права на цей будинок, так як його куплено та збудовано повністю за кошти батька відповідача. Водночас, на підтвердження цих обставин суду не надано жодного доказу. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, за приписами статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які покликається сторона відповідача як на спростування презумпції спільності майна подружжя, суд вважає їх необґрунтованими, а відтак спірний житловий будинок [ADDRESS] , який збудований та набутий (зареєстрований) за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя сторін у справі. Суд зазначає, що стороною відповідача визнається обставина заміни замків у спірному житловому будинку, через що позивачка не може потрапити до цього будинку, відтак в силу положень частини 1 статті 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Суд звертає увагу на те, що у зв`язку із зазначеною обставиною у позивачки наявна перешкода, яка чиниться відповідачем, в користуванні належним їй нерухомим майном, зокрема у проживанні в ньому. За наведених обставин, позовна вимога про усунення відповідачем вказаної перешкоди шляхом передачі їй комплекту відповідних ключів і вселення відповідає приписам статті 391 ЦК України та є ефективним способом захисту порушеного права позивачки. Аргументи сторони відповідача про неналежний спосіб захисту, обраний стороною позивачки, є частково необґрунтованими з таких мотивів. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення. Очевидно, що у зазначеній справі існує спір щодо правового статусу спірного будинковолодіння, оскільки відповідач не визнає його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що зумовлює і відповідний спосіб захисту прав позивача визнання права власності на ідеальну частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Водночас, суд зауважує, що вимога про визнання зазначеного спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільним сумісним майном (спільною сумісною власністю подружжя) є неефективною. Судом встановлено наявність режиму спільного сумісного майна сторін, відтак заявлення вимоги про визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним (такий висновок повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц). Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір у сумі 6\~211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі. На підставі статті 112 Цивільного кодексу УРСР, статей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статей 316, 317, 319, 368, 372, 386, 391 Цивільного кодексу України, статей 7, 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial