Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Малькевич Н.В., з позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем перебував в трудових відносинах з 05.10.2022 гірником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті. Наказом № 238/к від 08.02.2023 року його було звільнено за ч. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Після звільнення та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, не виплативши йому заробітну плату у розмірі 82487,78 гривень, в тому числі 26930,81 гривень, 55556,98 гривень одноразова вихідна допомога, сума заборгованості визначена після утримання обов`язкових платежів та зборів. В день звільнення позивач не працював, з вимогою про проведення остаточного розрахунку, він звернувся 18.04.2023, яка була отримана відповідачем 26.04.2023 року. Враховуючи положення статті 117 КЗпП України, середній заробіток за період з 27.04.2023 по 27.10.2023 (по день подачі позову) становить 414099,28 гривень, із наступного розрахунку: 3137,04 *132, де: -3137,04 гривень середньоденний заробіток, визначений відповідачем; -132- кількість робочих днів, які вважаються днями затримки розрахунку при звільнені. Позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість з заробітної плати у сумі 82487,78 гривень (яка визначена після утримання обов`язкових платежів та податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2023 по 27.10.2023 у сумі 414099,26 гривень. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 02 квітня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання без виклику сторін. \~ \~ \~ \~Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що 18.03.2024 року позивач за допомогою системи «Електронний суд» подав позовну заяву про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 02.04.2023 Красноармійським міськрайонним судом винесено ухвалу про відкриття провадження у справі №235/2230/24. У якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач долучив видану відповідачем довідку від 12.05.2023 року. Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2023 року внесені зміни до КЗпП України, зокрема, до ст.233 КЗпП України, яку викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строків розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідач повідомляє, що позивач отримав відповідь №01/11-132/27 від 12.05.2023 року разом із довідками (на запит позивача про надання документів) 20.05.2023 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (датою отримання, підписом позивача та номером вкладеного листа) та копією відповіді на запит, який має той самий номер, який зазначено у рекомендованому повідомленні. Отже, на підставі викладеного вбачається, що з 21.05.2023 року у позивача розпочинається тримісячний перебіг строку для звернення до суду із позовною заявою про вирішення спору щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно, 21.08.2023 року є останнім днем, коли позивач мав право звернутися до суду для вирішення даного спору. Проте, позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 18.03.2024 року, тобто через 7 місяців після початку перебігу строку звернення до суду. Крім того, під час звернення до суду позивач не зазначив поважних причин пропуску строку подачі позовної заяви. Заяв про поновлення строку не заявляв. З вищевикладеного вбачається, що позивач пропустив тримісячний строк передбачений на звернення до суду для вирішення спору щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати, та на підставі цього також не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду із позовом. У разі якщо суд не розділяє вищевикладену позицію, то відповідач додатково повідомляє наступне. 20.05.2023 року позивач отримав довідку №01/11-132/12 від 12.05.2023 року у якій містяться нараховані йому суми при звільненні, до числа яких включено до сплати заборгованість за 02.2023 р. у розмірі 82 487,78 грн (з яких: 26 930,81 компенсація за дні невикористаної відпустки, 55 556,98 грн одноразова вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України при звільненні за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП). Суми в довідці зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. Відповідач додатково просить суд звернути увагу на зміст позовних вимог. Стосовно розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача просить врахувати той факт, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому враховуються розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. Відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу, що підтверджується: 1. бухгалтерською довідкою про заборгованість станом на 01.12.2023 р. перед контрагентами в сумі 2 003 563 тис. грн, бюджетом (податковий борг) в сумі 1 275 006 тис. грн, по ЄСВ в сумі 101 034 тис. грн, по пільговим пенсіям 306 952 тис. грн; інші 135 922 тис. грн. Кредиторська заборгованість перед ДП «ВК «Краснолиманська»» 3 822 477 тис. грн. 2. довідкою про заборгованість по заробітній платі (форма № 3 «Додаток 1») станом на 01.01.2024 року ( 113 064,4 тис. грн); 3. витягом щодо суми податку, на яку платник податку на додану вартість має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних станом на 08.01.2024 року (-790 584 325,17 грн); Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Однак, у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Інтереси роботодавця також мають бути враховані. Стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 414 099,26 не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, оскільки він більше ніж у 15 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 26 930,81 грн та у 5 разів перевищує загальний розмір заборгованості по заробітній платі. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку звернення до суду для вирішення спору. Представник позивача у відповіді на відзив зазначила, що з позовними вимогами не погоджується відповідач, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду для вирішення спору, посилаючись на Закон України М 2352-ЇХ від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2023 року та яким внесені зміни до КЗпП України, зокрема, до ст.233 КЗпП України, яку викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як зазначає представник відповідача та не заперечується позивачем, довідки про суми заборгованості з нарахованої суми при звільненні та про середньоденний заробіток позивач отримав в травні 2023 року. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про (звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Представник позивача вважає, що строк на звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин, враховуючи наступне. 12.10.2022 року позивач отримав травми під час виконання ним трудових відносин: закритий перелом III-IV ребер праворуч, перелом правої сідничної кістки, скальпована рана грудної клітини праворуч, після травматичний правобічний плексид з вираженим порушенням правої руки. 12.10.2022 позивачу було проведе травматичне ушкодження правого плеча, посттравматична невропатія плечового сплетіння з переважним ураженням вена операція ПХО рани на грудній клітині праворуч. 08.02.2023 позивачу була встановлена друга група інвалідності на 70% втрати працездатності. 08.11.2023 позивачу була проведена повторна операція - ревізія та дренування п/о рани, висічення нориці. Після травмування позивач потребував тривалого лікування, що позбавило його можливості своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У відповідності до статті 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться йому у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Представник позивача просить суд поновити пропущений [PERSON] строк на звернення до суду, визнав причини пропуску поважними. Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь належні при звільнені суми в розмірі 82487,78 гривень (які визначені після утримання обов`язкових платежів та податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2023 по 27.10.2023 у сумі 414099,26 гривень. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач працювала у ДП «ВК «Краснолиманська» з 05.10.2020 року по 08.02.2023 року. Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 12.05.2023 року, заборгованість перед [PERSON] складає: 82487,78 гривень, у тому числі 26930,81 грн - компенсація за невикористану відпустку, 55556,98 грн одноразова вихідна допомога ст. 44, сума вказана після обов`язкових податків та зборів. У статті 55 Конституції України\~вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до\~статті 2 КЗпП\~працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст.47 КЗпП\~ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1\~ст.116 КЗпП\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість перед позивачем складала 82487,78 гривень, у тому числі 26930,81 грн - компенсація за невикористану відпустку, 55556,98 грн одноразова вихідна допомога гривень, заборгованість станом на дату розгляду справи не сплачена. Оскільки сума заборгованості нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно\~до ч.1\~ст.117\~КЗпП України\~ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивач в день звільнення не працював. Заяву [PERSON] про проведення розрахунку отримано відповідачем 26.04.2023 року. Таким чином, період за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить з 27.04.2023 року по день фактичного розрахунку, проте має бути обмежений строком у шість місяців, як це передбачено статтею 117 КЗпП України. Середньоденний заробіток [PERSON] складає 3137,04 грн, що підтверджується довідкою від 12.05.2023 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні склав: 132 робочих дні * 3137,04 гривень = 414099,26 гривень. Представник відповідача у відзиві на позов заявляє про пропуск позивачем строку звернення до суду та просить відмовити у задоволенні позову з цих підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Враховуючи наведену норму вбачається, що на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 р. у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22). \~Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено статтею 117 КЗпП України. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18),\~суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Після ухвалення судового рішення про стягнення сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України. До такого висновку прийшов Верховний Суд України в ухвалах від 16.05.2012 (справа № 6-47110св11), від 18.07.2012 (справа № 6-14417св12), від 29.01.2014 (справа № 6-144ц13). Крім того, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 8 0000,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи, що повний розрахунок з позивачем при звільненні до цього часу не проведений, суд вважає, що позивачем строк звернення до суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України, не пропущений. У статті 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. З наданих представником позивача до відповіді на відзив матеріалів вбачається, що позивач тривалий час перебував на лікуванні за наслідками виробничої травми, що безумовно є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Таким чином, відповідно до статті 234 КЗпП України, строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, підлягає поновленню. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України\~ судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Пунктом 1\~частини 1\~статті 5\~ Закону\~України «Про\~судовий збір» від\~сплати судового\~збору під\~час розгляду\~справи в\~усіх судових\~інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі гривень 2422,40 копійок.

Outcome: partial