Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У серпні 2020 р. [PERSON] , через свого представника, адвоката Бочарова О.М., звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати особистою приватною власністю будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] був власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , яку він отримав будучи членом ЖСК «Будівельник-13», та за яку він кожного місяця сплачував пайові внески до лютого 1995р. Позивач із серпня 1975р. перебував у шлюбі із [PERSON] , яка померла [INFO] . В лютому 1998р. позивач зареєстрував шлюб із відповідачем. Отримавши у вересні 1999р. свідоцтво про право приватної власності на вказану квартиру, позивач у серпні 2005р. її продав та у вересні того ж року придбав будинок у [ADDRESS] , за кошти в сумі 47\~596.00 грн. Сімейне життя позивача та відповідача не склалося та рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.04.2020р. шлюб між сторонами було розірвано. Позивач за первісним позовом наполягає, що хоча будинок був придбаний в період шлюбу із відповідачем, однак останній придбаний за кошти позивача, які він отримав в наслідок продажу його квартири, тому сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. За цих підстав позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою судді від 08.09.2020р. відкрито провадження по даній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У жовтні 2020 р. [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у листопаді 1998р. та проживали в [ADDRESS] разом із дітьми відповідача від першого шлюбу. Оскільки діти відповідача за зустрічним позовом подорослішали, сторони почали шукати рішення щодо продажу вказаної квартири, а тому [PERSON] 02.08.2005р. продав вказану квартиру і цього ж місяця придбав квартиру своїй дочці [PERSON] та сину [PERSON] . Також [PERSON] у серпні 2005року, за кошти від продажу квартири придбав собі автомобіль ВАЗ 2106. Після продажу квартири [PERSON] та [PERSON] проживали у батьків позивача за зустрічним позовом та в серпні 2005 року придбали будинок в [ADDRESS] . Позивачка наполягає, що вказаний будинок був придбаний сторонами за спільні кошти, остання вела трудову діяльність, що стверджується записами її трудової книжки, брала активну участь у придбанні вказаного будинку, його ремонті, була присутня при укладенні договору купівлі-продажу та давала письмову згоду на придбання будинку. Окрім того [PERSON] наполягає, що для придбання вказаного будинку були використані кошти в тому числі дружини її брата [PERSON] у сумі 25 000.00 грн. За вказаних обставин, посилаючись на норми ст.ст. 65, 69 СК України [PERSON] просить суд визнати вказаний вище будинок спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та провести розподіл майна подружжя, виділивши позивачу за зустрічним позовом [PERSON] 1/2 частину будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 12.11.2020р прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. 24.11.2020р. на адресу суду від представника [PERSON] , адвоката Бочарова О.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого повідомив, що квартира, яка була продана [PERSON] , була продана за кошти в сумі 303\~000.00 грн.. При цьому квартира, яка була придбана для дітей [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу квартири коштувала 10\~000.00 грн., а сама квартира була придбана сином та дочкою позивача за первісним позовом за їх власні кошти. Згідно договору купівлі-продажу спірного будинку, останній був придбаний за кошти в сумі 47\~596.00 грн. Таким чином доводи [PERSON] про придбання будинку за спільні кошти спростовуються матеріалами справи, а остання не надала жодних доказів, які б підтвердили факту спільної участі подружжя у придбанні вказаного спірного майна. Ухвалою суду від 28.01.2021р. змінено порядок розгляду справи та по розгляду даної справи призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.09.2021р. підготовче провадження по даній справі закрито. Ухвалою суду від 19.03.2024р. у зв`язку із смертю [PERSON] , який помер [INFO] до участі у справі в якості правонаступника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом залучено його спадкоємців [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні 19.03.2024р. [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, суду пояснив, що він проживав разом із [PERSON] та [PERSON] у квартирі його батька, поки батько не продав квартиру. Квартира, яка була придбана ним та його сестрою була придбана за кошти, які збиралися усією родиною позивачів. У судове засідання 27.05.2024р. [PERSON] не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. У судовому засіданні 19.03.2024р. [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні пояснила суду, що [PERSON] та її батько [PERSON] проживали разом із нею та її братом [PERSON] .. Квартира у якій вони проживали належала її батькові [PERSON] .. Оскільки відносини у них почали погіршуватись, батько вирішив продати вказану квартиру і придбав їй та брату двокімнатну квартиру в м. Київ. В судовому засіданні 27.05.2024р. [PERSON] просила розгляд справи здійснювати за відсутності її брата [PERSON] , наполягала, що придбана нею та братом квартира в м. Києві має невеликі розміри, тому її вартість є виправданою, а спірний будинок був придбаний її батьком за його особисті кошти, які були отримані від продажу квартири. У судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом, відповідачів за зустрічним позовом адвокат Бочаров О.М. розгляд справи просив проводити за відсутності [PERSON] , наполягав на задоволенні первісного позову, пороти задоволення зустрічного позову заперечував. Вказував, що матеріали справи містять достатньо доказів, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти [PERSON] , а тому останній є його особистою приватною власністю. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, вказувала, що будинок був придбаний в інтересах сім`ї за їх спільні із [PERSON] кошти. Позивач за зустрічним позовом здійснювала ремонт та догляд за вказаним будинком, а тому просить розподілити майно подружжя та виділити їй 1/2 частину вказаного будинку з надвірними спорудами. Представник [PERSON] , адвокат Зелений Ю.В. у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, стверджував, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя. Матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного будинку за особисті кошти [PERSON] .. Кошти, які були отримані від продажу квартири були витрачені на придбання житла для дітей [PERSON] та придбання автомобіля. Таким чином зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Від виклику заявлених свідків представник [PERSON] відмовився у зв`язку із їх перебуванням за кордоном. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 20.11.1998 р. зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.04.2020р., яке вступило в законну силу 07.08.2020 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу будинку від 16.09.2005р., посвідченим державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2816, [PERSON] придбав будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . За умовами вказаного договору продаж будинку був вчинений за 47\~596.00 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. [PERSON] звертаючись до суду із позовом про визнання вказаного будинку особистою приватною власністю вказував, що зазначений будинок був придбаний ним за його особисті кошти, які були отримані від продажу квартири в м. Київ, що належала йому особисто на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. Вартість придбання вказаного будинку, є значно нижчої ніж вартість продажу квартири, що стверджується доданими договорами купівлі-продажу будинку та квартири, які додані до матеріалів справи. Після смерті [PERSON] його правонаступники [PERSON] та [PERSON] вказані вимоги підтримали повністю, наполягаючи на тому, що їх батько придбав вказаний будинок за власні кошти, які отримані від продажу квартири, а тому вказаний будинок є його особистою власністю. Надаючи оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58\~Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. У випадку набуття подружжям права власності на майно до 2004 р., а поділ спільного майна здійснюється після 2004 р. очевидно, що подружнє правовідношення виникло під час дії КпШС. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності СК України. Одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга новим (СК України). У зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом. Оскільки спірне майно було придбано у вересні 2005р. суд до спірних правовідносин застосовує норми СК України, хоча і в статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,\~частки майна дружини та чоловіка\~є\~рівними,\~якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц. Шлюбний договір або інша домовленість сторін щодо спірного майна в матеріалах справи відсутні. Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, наведені норми та правові висновки Верховного Суду свідчать про існування презумпції спільності майна подружжя, яка встановлена ст. 60 СК України. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. При цьому суд також враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.01.2020 по справі №711/2302/18, відповідно до якої придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивачів за первісним позовом мотивує свої вимоги отриманням коштів [PERSON] від продажу квартири, яка була отримання ним ще до укладення шлюбу. За твердженням сторони позивача за первісним позовом, різниця у вартості квартири, яка була продана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.082005р. та вартості придбаного будинку свідчить про можливість придбання останньої [PERSON] виключно за вказані кошти. Однак такі доводи, на переконання суду, зводяться до припущень та не підтверджуються жодними доказами. Матеріали справи не містять жодних даних про те, яким чином (готівковим/не готівковим) здійснювався розрахунок під час придбання вказаного спірного будинку, хто саме здійснював оплату коштів, джерела походження таких коштів, тощо. Порівняння цін вартості проданого та придбаного майна ніяким чином не може свідчити про придбання майна, вартість якого нижче, виключно за особисті кошти одного з подружжя. Також суд враховує пояснення сторін щодо причини придбання вказаного спірного будинку. Сторони вказували, що вони з часу реєстрації шлюбу проживали разом у квартирі в м. Київ, однак через сварки між собою квартира була продана. Вказаний спірний будинок був придбаний в період шлюбу, для спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , останні зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою, що стверджується відповідними відмітками про реєстрацію місця проживання у паспортах останніх. Таким чином вказаний будинок купувався з метою спільного проживання [PERSON] та [PERSON] .. Зазначені вище обставини стверджуються також нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 16.09.2005р., яка посвідчена державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., зареєстрована в реєстрі за №2815 та надана суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом. Відповідно до вказаної заяви [PERSON] дає згоду на укладення договору про купівлю її чоловіком [PERSON] будинку з надвірними будівлями, котрий знаходиться по [ADDRESS] . Вказаною заявою [PERSON] підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомості є їх спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. Також, із змісту вказаної заяви вбачається, що [PERSON] підтвердила, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони безпосередньо обговорили і вважають вигідними для них. Вказана заява [PERSON] посвідчена в той же день та тим же нотаріусом, який посвідчував вказаний вище договір купівлі-продажу вказаного спірного будинку. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані в якості додатків до первісного позову договору купівлі-продажу квартир, та спірного будинку лише підтверджують особу покупця та продавця вказаного майна, але жодним чином не доводять факту придбання спірного майна виключно за особисті кошти [PERSON] .. Нотаріально посвідчена у встановленому законом порядку заява із чітким та однозначним її змістом вочевидь є вагомим доказом, який спростовує доводи сторони позивача за первісним позовом, які фактично зводяться до припущень. Жодних доказів щодо походження коштів за які придбано вказаний будинок, джерела їх походження позивачем за первісним позовом не наведено та не додано, а враховуючи дані трудових книжок, які додані до матеріалів справи, обоє із колишнього подружжя працювали та мали джерела заробітку. Таким чином сторона позивача за первісним позовом, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказу в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме набуття у власність [PERSON] спірного майна виключно за особисті кошти останнього. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Оскільки судом попередньо вже встановлено, що матеріали справи не містять доказів належності спірного майна одному із колишнього подружжя на праві особистої приватної власності, враховуючи вказану вище презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та відсутності доказів, які б вказану презумпцію спростували, суд приходить до переконання, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Сторони не домовилися про порядок поділу спірного майна, зокрема, позивачі за первісним позовом підтримали позовні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю їх батька. Таким чином на підставі викладеного вище, з метою необхідності захисту прав [PERSON] , виходячи із рівності часток сторін у власності на спірну нерухомість, взявши до уваги період набуття майна, спільність коштів, використаних для його придбання і утримання, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог, а тому даний зустрічний позов належить задовольнити повністю. Відповідно до правил ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір за первісною позовною заявою відшкодуванню не підлягає, судовий збір за зустрічним позовом підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Outcome: approved