Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 1/16 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] якого належить [PERSON] . В обґрунтування заяви позивачка зазначила, що 24.01.2014 між позивачкою та відповідач був укладений шлюб, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2020 розірвано. Сторони проживали в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Частку вказаного домоволодіння відповідач успадкував, а 1/8 частку придбав за договором купівлі продажу частки житлового будинку від 13.03.2014, перебуваючи у шлюбі з позивачкою для їхньої сім`ї, за спільною згодою. Оскільки частка будинку були придбана під час шлюбу, то нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу позивачка була вимушена залишити місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За викладеного прохала визнання за нею права власності на 1/16 частки житлового будинку Ухвалою суду від 23.06.2023 прийнято справу до провадження, відкрито провадженні в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 16.10.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. Представник позивача адвокат Орел В.В. подав заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника з урахування наданих письмових пояснень, в яких зазначив, що долученні відповідачем квитанції про сплату комунальних послуг, розписка, матеріали кримінального та свідчення надані в судовому засіданні свідків є неналежними та недопустимими доказами, оскільки свідками під час допиту у судовому засіданні було вказано, що обставини сплати грошових коштів відповідачем, участь відповідача в утриманні спільного майна подружжя та обставини сімейного життя позивача та відповідача відомі свідкам зі слів самого відповідача. Щодо долученої розписки, то з даного документа неможливо достеменно встановити автора документа, дату складання розписки а також враховуючи, що «розписка» суперечить нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу 1/8 частини житлового будинку у частині вартості відчужуваного майна та порядку оплати а також дати набуття продавцем права власності на відчужувану частку житлового будинку та інших обставин, що мають значення. Щодо долучених відповідачем квитанцій про сплату комунальних послуг, як підставу для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна, зазначає, що сам факт здійснення оплати комунальних послуг відповідачем, як власником будинку, в інтересах родини, не спростовує режим спільної сумісної власності, оскільки фактично є виконанням власником обов`язку з утримання майна. Крім вказаного, підтвердження належності коштів на оплату комунальних послуг, до особистої приватної власності відповідача, до матеріалів справи не надано. Відповідач [PERSON] в судовому засідання зазначив, що він з позивачкою перебував у шлюбу з 04.01.2014, який був розірваний у 2020 року. До 2014 року він працював не офіційно, а вже з 2014 року був офіційно працевлаштований на роботу. Він народився в спірному будинку, частка будинку йому залишилась від батьків, 1/8 частку будинку він купив, перебуваючи у шлюбі з позивачкою. Майно придбано за гроші сім`ї. 1/8 частка будинку, яка придбана сторонами у шлюбі, належала його племіннику [PERSON] з яким він домовився, про продаж належної йому частки будинку до укладення договору купівлі - продажу та до укладення зазначеного договору сплачував йому кошти частинами, суму коштів він записував на аркуш, який надав суду, також надання коштів підтверджується розпискою [PERSON] Всієї суми для купівлі частки будинку у нього не було. З [PERSON] вони домовились, що суму оцінюють майно у розмірі 59232 грн. Відповідач зазначив, що він утримував сім`ю, грошові кошти були витрачені на ремонт будинку, на комунальні послуги, він купував побутову техніку, сплачував кредити позивачки. При цьому, колишня дружина [PERSON] , позивачка по справі, вела аморальний спосіб життя, не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховувала свою заробітну плату та витрачала її в свої цілях, а тому з вимогами позивачки згоден частково, а саме на визнання за нею права власності на 1/32 частки будинку. Представник відповідача адвокат Мікулін Д.М. прохав позовні вимоги задовольнити частково, з підстав викладених відповідачем. Суд, заслухавши учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Дані положення кореспондуються в статті 328 ЦК. Статтями 15, 16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.01.2014. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.10.2020 шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 136, т. 3 а.с.99-100). За час перебування у шлюбі, 13.03.2014, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. та зареєстрованим в реєстрі за № 588, була придбана 1/8 частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] . Право власності на частину будинку зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с.13-15, т. 3 а.с.84-97). Відповідно до п.2.1, п. 2.2 договору купівлі-продажу від 13.03.2014 продаж здійснено за 59233 грн. з цієї суми продавець отримав 24000 грн. від покупця до підписання цього договору. Решту 35233 грн. покупець повинен сплатити продавцю до 13.03.2016. Повний розрахунок має бути здійснено з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Відповідно до посвідченої 25.02.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. заяви, [PERSON] сплатив [PERSON] 35233 грн. решту грошей по договору купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. 13.03.2014, зареєстрованому в реєстрі за № 588, таким чином повністю і належним чином розрахувався зі мною по вказаному договору купівлі-продажу частки житлового будинку (т.3 а.с.98). Відповідачем на підтвердження сплати ним комунальних послуг надані копії квитанції (т.1 а.с.216-244, т.2 а.с. 01-250, т. 3 а.с.1 -89). Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] 02.06.2014 [PERSON] з 02.06.2014 по 27.04.2022 працював на посаді охоронника в ТОВ Аметрін ФК» (т.3 а.с.116-117). У судовому засіданні свідок [PERSON] дав покази, що він є троюрідним братом відповідача та проживає у Холодногірсьвому районі м. Харкова. Один раз на тиждень він приїздив до своєї тещі, яка проживала за адресою: [ADDRESS] , в одній із частин будинку. Вхід до будинку тещі і відповідача поруч. Сторони по справі постійно сварилися. Він знав племінника [PERSON] , якому після смерті матері залишилась у спадок частина будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За купівлю, належної [PERSON] частки будинку, відповідач оплачував частинами, був присутнім при передачі частини грошей, бачив, що племінник розписувався за отриманні гроші від відповідача, та на аркуші від писав борг. Це було коли відповідач одружився. Він рекомендував відповідача оформити договір дарування, якусь частину оформити на дружину, а іншу відповідачу. Зі слів відповідача йому відомо, що відповідач купляв речі у дім самостійно. Відповідач займався дитиною. Свідок [PERSON] у судову засіданні пояснила, що вона знає відповідача, який є її сусідом, більше 15 років. Її покійний сина та відповідач робили ремонт у будинку, а його дружини (позивачки) ніколи не було вдома. Відповідач завжди був з дитиною. Позивачка нічим не допомагала. У 2014 році вони зареєстрували шлюб. [PERSON] проводила аморальний спосіб життя. Зі слів відповідача він все купляв у дім. Від відповідача їй відомо, що він уклав договір купівлі - продажу і по цьому договору він повинен виплатити 24\~000 грн. З 2021 року відповідач замінив їй сина і вона з ним спілкується один раз на тиждень. [PERSON] казав що частинами виплачував борг за дім. В якому році це було сказати не можу. Як сторони витрачали кошти у шлюбі їй не відомо, після розірвання шлюбу витрати по утриманню будинку сплачував відповідач. Розписка була написана без неї, розписку вона побачила пізніше приблизно у 2020 році. Норми статей 57, 60\~СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої\~статті 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою\~статті 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною третьою\~статті 368 ЦК України\~визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11\~зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз положень статей 57 та 62\~СК України дає підстави для висновку про те, що\~стаття 57 цього Кодексу\~визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як\~стаття 62 цього Кодексу\~встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя\~статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Відповідно до частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~ЗК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті\~63, частиною першою статті\~65 СК України. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що спірну 1/8 частину будинку набуто відповідачем 13.03.2014, тобто у період перебування у шлюбі з позивачем, доказів, які б підтверджували факт придбання 1/8 частини спірного будинку за особисті кошти, відповідач не надав. Договір купівлі-продажу від 13.03.2014 не містить жодних посилань на джерело коштів, за які вона придбана та не містить жодних умов з яких би вбачалося, що 1/8 частина будинку придбала [PERSON] не в інтересах сім`ї і є його особистою приватною власністю. В судовому засіданні відповідач підтвердив, що з моменту придбання спірної частки будинку до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, сторони проживали разом, вели спільне господарство. Як на підставу своїх заперечень та частково визнання позовних вимог, відповідач та його представник, посилались на те, що [PERSON] , ще до укладення шлюбу сплачував власні грошові кошти за усною домовленістю з [PERSON] за продаж частини будинку, про що [PERSON] писав розписку, копію яку надано до суду. Судом в судовому засіданні було досліджено надану копію розписки від 08.06.2013, проте з даної розписки неможливо встановити на яких умовах відповідачем було надано грошові кошти [PERSON] , оскільки в тексті останньої зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти як завдаток продажу нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Тобто з розписки не можливо встановити за яку саме нерухомість, її частину, тощо, надано завдаток. Крім того, розписка зі зворотної сторони не містить повного найменування із зазначенням ідентифікуючих даних, хто підписував. Крім того, достовірно встановити автора та час написання розписки від 08.06.2013 не можливо, оскільки як зазначив відповідач [PERSON] помер. Відповідних клопотань з цього питання відповідачем суду не заявлено. Суд виходить з того, що розписка, на яку посилається відповідач як на доказ передання власних грошових коштів за укладення в майбутньому договору купівлі продажу 1/8 частки будинку, не може бути прийнятою до уваги. Показами свідків [PERSON] встановлено, що останній бачив як відповідач передав [PERSON] грошові кошти в період перебування у шлюбі з позивачкою. Свідок [PERSON] зазначила, що розписку вперше побачила приблизно у 2020 році. Твердження відповідача про те, що він сплачував [PERSON] власні кошти до укладенні договору купівлі-продажу від 13.04.2014 свідками не підтверджено. Таким чином, відповідачем [PERSON] не спростовано належними та допустимими докази, презумпцію спільності майна подружжя, спірне нерухоме майно було придбано у шлюбі, є спільною сумісною власністю сторін, їх частки у майні є рівними та підлягає поділу між ними Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 грн. 00 коп. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн. 00 коп, що документально підтверджені. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved