Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

21.05.2024 [PERSON] (далі також - [PERSON] , заявниця) в особі представника [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] (далі також - [PERSON] , заінтересована особа, разом - сторони). На обґрунтування заяви вказала, що проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та від їх фактичних шлюбних відносин народилась дитина - дочка [PERSON] , [INFO] (далі також - дитина). На цей час вона проживає з дитиною, а [PERSON] вчиняє стосовно неї домашнє насильство психологічного та економічного характеру. Через таку його поведінку заявниця не може вийти з квартири, оскільки [PERSON] одразу міняє дверні замки. Від таких дій заінтересованої особи страждає і дитина, яка неодноразово проводила по кілька годин під дверима, не маючи змоги потрапити у квартиру. Постановою суду від 19.04.2024 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу. З вищенаведених підстав заявниця просить видати відносно[PERSON] обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким визначити такі обмеження його прав: заборонитиперебувати в місці її проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань 100 метрів до її місця проживання (перебування), місця роботи, інших місць частого відвідування; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю, якщо вона за власним бажанням перебуває в місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою суду від 24.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні 27.05.2024. В судовому засіданні 27.05.2024[PERSON] заявив клопотання про відкладення розгляду справи пославшись на те, що не визнає вимоги заяви та з метою отримання правничої допомоги звернувся з відповідною заявою до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, проте рішення про призначення йому адвоката ще не прийняте. Вказане клопотання суд задовольнив на відклав розгляд справи на 30.05.2024. В судовому засіданні 30.05.2024 заявниця та її представник вимоги заяви підтримали пославшись на наведені у ній обставини та обґрунтування. Заявниця пояснила, що співмешкала з [PERSON] протягом восьми років, але з кінця січня 2024 р. їх спільне проживання припинилось. З цього часу [PERSON] постійно влаштовує з нею сварки при дитині, був випадок, коли він змінив дверні замки, у зв`язку з чим дитина не мала змоги потрапити у квартиру. Вказана квартира є власністю дитини та [PERSON] , при цьому з останнім була досягнута домовленість про її продаж. Однак раптово [PERSON] зняв квартиру з продажу, тобто порушив їх домовленість. [PERSON] вимоги заяви не визнав та просив у її задоволенні відмовити. Мотивував свої заперечення тим, що конфлікт між ним та заявницею виник після того як він зняв квартиру з продажу, при цьому жодних умисних дій, спрямованих на недопуск заявниці з дитиною до житла, він не вчиняв. Пояснив, що змінив дверні замки після того як зникли правовстановлюючі документи на житло, а ініціатором сварок виступає сама заявниця, яка ображає і обзиває його, погрожує помістити його до психіатричної лікарні та публікує в соціальних мережах «пости», спрямовані на приниження його честі та гідності. Факти протиправних дій щодо дитини заперечив вказуючи, що у них добрі, тісні і гармонічні стосунки, він піклується про дитину, часто проводить з нею час, надає заявниці кошти на утримання дитини, натомість заявниця постійно налаштовує дитину проти нього. Вказав також, що має інвалідність 2 групи, отриману внаслідок участі у бойових діях на сході України, а відношення [PERSON] до нього різко змінилось після її дворічного перебування за кордоном, куди вона виїхала з дитиною після початку повномасштабного вторгнення. Після повернення в Україну вона заявила, що не бажає з ним проживати, постійно обзиває його старим та іншими образливими словами, безпідставно викликає поліцію. З метою уникнення конфліктів він на літо переселився на дачу, однак квартира є його власністю та єдиним місцем проживання, а тому видача обмежувального припису істотно порушить його права. З огляду на викладене [PERSON] вважав, що підстави для видачі обмежувального припису відсутні, необхідності його видачі заявниця не довела і в цілому вказана заява спрямована на примушування його до продажу квартири, за кошти від якої [PERSON] має намір придбати собі житло в окупованій Каховці. Заслухавши учасників справи та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. Впродовж восьми років [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] . У 2019 р. [PERSON] та [PERSON] набули у спільну власність в рівних частках трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у якій сторони та їх дитина зареєстровані і проживають. З пояснень [PERSON] вбачається, що він є військовим пенсіонером, у 2014-2015 роках брав участь у бойових діях на сході України, де отримав контузію, у зв`язку з чим йому встановлена 2 група інвалідності. Після початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну [PERSON] з дитиною виїхали за кордон і перебували там деякий час, а після повернення їх в Україну стосунки між сторонами зіпсувались. В кінці січня цього року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились, проте вони продовжували мешкати разом у вищевказаній квартирі, у зв`язку з чим між ними неодноразово виникали сварки особистого та побутового характеру. В суді заявниця не заперечувала, що стосунки між нею та [PERSON] загострились після того як останній відмовився від їх усної домовленості щодо продажу квартири, при цьому неодноразово наголошувала на необхідності такого продажу. Факт вчинення [PERSON] відносно [PERSON] домашнього насильства, що мало місце 31.01.2024 та виразилось у словесних погрозах, приниженні та вимозі залишити квартиру, встановлений постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2024 у справі № 753/6731/24, яка набрала законної сили. Вказаною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу. Судом установлено, що після описаних подій у квартирі залишились проживати [PERSON] з дитиною, а [PERSON] переселився на дачу, де планує проживати протягом теплого періоду року, проте періодично він з`являється за місцем свого постійного мешкання, де між ним та заявницею виникають сварки. Даючи оцінку вимогам заяви про видачу обмежувального припису, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. Стаття 1 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) визначає, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчинюються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з цією нормою психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Частиною другою статті 3 Закону № 2229-VIII визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника (пункт 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII). Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. За приписами частин другої, третьої статті 26, пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Норма частини шостої статті 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Чинною постановою судді у справі про адміністративне правопорушення установлено факт вчинення [PERSON] щодо [PERSON] домашнього насильства у формі психологічного та економічного насильства, що мало місце 31.03.2024, а відтак вказана обставина доказуванню не підлягає. Цього ж випадку домашнього насильства стосується і терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] від 31.01.2024, згідно з яким йому було заборонено впродовж однієї доби (з 23-30 год. 31.03.2024 по 23-30 год. 01.04.2024) входити та перебувати в місці проживання постраждалої [PERSON] та в будь-який спосіб контактувати з нею. Водночас слід зазначити, що пояснення заінтересованої особи щодо причин заміни дверних замків, внаслідок чого [PERSON] не могла потрапити до квартири, не суперечать даним довідки Дарницького УП ГУНП у м. Києві, відповідно до якої 18.03.2024 [PERSON] звертався із заявою про зникнення документів на квартиру. В суді [PERSON] визнала, що вказані документи перебувають у неї. На підтвердження систематичності вчинення [PERSON] домашнього насильства заявницею також надано акт оцінки потреб сім`ї, складений спеціалістами Дарницького районного в місті Києві центру соціальних служб в період з 16.04.2024 по 18.04.2024, копії медичної документації дитини та терміновий заборонний припис від 20.05.2024. Дослідженням акту оцінки потреб сім`ї/особи та додатку до нього - висновку оцінки потреб сім`ї, установлено, що висновок про систематичне домашнє насильство зі сторони [PERSON] як основний чинник, що спричиняє складні життєві обставини (СЖО) у сім`ї заявниці, ґрунтуються лише на ствердженнях [PERSON] (її словах), при цьому позиція [PERSON] щодо вказаних обставин не з`ясовувалась. Що стосується відображених у цьому акті пояснень дитини, то повідомлена нею інформація про часті сварки між батьком та матір`ю сама по собі не свідчить про вчинення [PERSON] умисних дій, які складають об`єктивну сторону домашнього насильства. До того ж на спростування викладеної у вказаної акті інформації заінтересована особа надала інший акт оцінки потреб сім`ї/особи, складений спеціалістами Дарницького районного в місті Києві центру соціальних служб в період з 07.05.2024 по 08.05.2024, у якому зроблено висновок про систематичне домашнє насильство відносно [PERSON] зі сторони [PERSON] . Не є належним доказом систематичності вчинення заінтересованою особою домашнього насильства і терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] від 20.05.2024, оскільки такий же терміновий заборонний припис цієї ж дати було винесено і кривднику [PERSON] . Не викликає жодного сумніву, що конфлікт між батьками та з`ясування ними відносин у присутності дитини негативно впливає на її емоційний стан та завдає шкоди психічному здоров`ю, а тому зафіксований у медичній картці дочки сторін факт відвідування лікаря-невролога та установлений їй діагноз «неврозоподібний стан» не може бути беззаперечним доказом причинного зв`язку такого стану дитини з поведінкою лише батька. До того ж пояснення заявниці в судовому засіданні, зокрема її неодноразові апелювання до заінтересованої особи з вимогою продати квартиру, свідчать про те, що між сторонами існує глибокий особистісний конфлікт, який призвів до припинення їх спільного проживання як чоловіка і жінки та в подальшому загострився через невирішений майновий спір. З наданих заінтересованою особою фото з екрану сотового телефону вбачається, що [PERSON] публікує в мережі Інтернет повідомлення, зміст яких в контексті відносин сторін можна розцінити як образливий по відношенню до [PERSON] . В суді заявниця визнала своє авторство вказаних повідомлень, водночас факт надіслання їй [PERSON] фотокопії одного з таких повідомлень (із зображенням клоуна та образливим написом) надала суду як доказ вчинення неправомірних дій щодо неї. Отже сукупність установлених при розгляді цієї справи обставин дає достатні підстави вважати, що неправомірні дії вчиняються з обох боків, тобто є обоюдними, а вірогідність продовження чи повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] напряму залежить від поведінки останньої. Зважаючи на вищевикладене суд дійшов до переконання, що [PERSON] не потребує невідкладного захисту у порядку, передбаченому Законом 2229-VIII, подання нею заяви про видачу обмежувального приписує елементом тиску на [PERSON] з метою примушення до продажу квартири, а вчинення ним домашнього насильства, за яке він вже був підданий адміністративному стягненню, не виправдовує обмеження його права на проживання у квартирі, яка є його власністю і єдиним постійним місцем проживання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed