Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.10.2023 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Фізичної особи\~ підприємця\~ [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем ФОП [PERSON] , працювала пекарем, в період з 09.01.2018 по 01.09.2023 не використовувала відпусток, сума компенсації за невикористані відпустки становить 16115 грн 40 коп. Також вважає, що відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. В поданій до суду позовній заяві просила стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на її користь компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 16115,40 грн, середній заробіток в сумі 7865,85 грн, всього 23981 грн 25 коп. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05.12.2023 відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем ФОП [PERSON] 29.12.2023 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 11.03.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, [PERSON] звільнена з займаної посади 01.09.2023 за угодою сторін. Відповідач вказував, що позивачу за час роботи були надані відпустки, нараховані та сплачені всі належні до виплати грошові суми. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Позивачем 18.01.2024 подано до суду відповідь на відзив, де позивач зазначила, що відомості на видачу готівки не підписувала, кошти не отримувала, просить позовні вимоги задовольнити. 15.05.2024 позивачем подано до суду заяву, в якій виклала розрахунок заявлених позовних вимог та просила стягнути з ФОП [PERSON] на її користь компенсацію за невикористані 83 дні щорічної відпустки за період з 11.03.2020 по 01.09.2023 роки у розмірі 38380,03 грн стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2023 по 01.02.2024 у розмірі 59650,89 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на обставини, що викладені в поданому до суду відзиву на позовну заяву. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали позовної заяви та дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] 11.03.2020 було укладено безстроковий трудовий договір, за яким позивач була прийнята на посаду пекаря з оплатою в розмірі 4735 грн на місяць. При укладенні договору його сторони в п. 6 передбачили тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання: 24 календарні дні, час узгоджується сторонами, згідно графіка. Також встановлено, що за заявою позивача [PERSON] від 18.08.2023 наказом від 01.09.2023 [PERSON] звільнено з покади пекаря 01.09.2023 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлює та визначає Закон України «Про відпустки». Статтею 6 зазначеного Закону передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Судом встановлено, що за час перебування в трудових відносинах з ФОП [PERSON] позивачу [PERSON] було надано наступні відпустки: -на підставі наказу № 3 від 01.03.2021 надано щорічну основну відпустку з 07.03.2021 по 31.03.2021 на 24 календарні дні за робочий період з 11.03.2020 по 10.03.2021; -на підставі наказу 4 від 01.03.2022 надано щорічну основну відпустку з 07.03.2022 по 31.03.2022 на 24 календарні дні за робочий період з 11.03.2021 по 10.03.2022; -на підставі наказу № 4 від 03.04.2023 надано щорічну основну відпустку з 07.04.2023 по 30.04.2023 на 24 календарні дні за робочий період з 11.03.2022 по 10.03.2023. Зазначені відпустки відповідачем надані як позивачу, так і іншим працівникам відповідно до затверджених графіків. Твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що під час перебування в трудових відносинах з відповідачем не використовувала відпустки спростовано дослідженими в справі доказами. Зокрема, позивач не оскаржує відповідні накази № 3 від 01.03.2021; № 4 від 01.03.2022; № 4 від 03.04.2023. Факт перебування позивача у відпустці підтверджено наданими до суду табелями обліку робочого часу. Та обставина, що дослідженими в справі доказами спростовано твердження відповідача про те, що позивач [PERSON] під підпис особисто була ознайомлена з графіком відпусток на відповідними наказами, не може бути оцінено судом як те, що позивачем не було використано відпустки у відповідні періоди, зокрема, в березні 2021 року, в березні 2022 року та в квітні 2023 року. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані відпустки за вказаний період. Також судом встановлено, що при звільненні позивачу до виплати була нарахована компенсація за невикористану відпустку на суму 2720,64 грн, з яких до виплати належало 2431,90 грн. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідач ФОП [PERSON] , заперечуючи проти заявлених позовних вимог, стверджує, по з позивачем в день звільнення було проведено повний розрахунок та на підтвердження свого твердження надає до суду відомості на виплату готівки та додатки до них. Разом з тим, відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 16.04.2024 № СЕ-19/117-24/3362-ПЧ підпис від імені [PERSON] у розрахунковому листі за вересень 2023 року, у вставному аркуші до додатка № 24 до відомості на виплату готівки № 24 за вересень 2023 року, у повідомленні ФОП [PERSON] про надання відпустки від 23.03.2023 року, у графіках відпусток працівників, у наказах про надання відпустки № 3 від 01.03.2021; № 4 від 01.03.2022; № 4 від 03.04.2023, у вставному аркуші до додатка № 5 до відомості про виплату готівки № 5 за березень 2022 року та додатка № 6 до відомості про виплату готівки № 6 за квітень 2023 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено той факт, що при звільненні позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2431,90 грн, яка належала до виплати за даними відомості на виплату готівки № 24 за вересень 2023 року. Враховуючи висновок судової почеркознавчої експертизи позивачем [PERSON] не були отримані грошові кошти в наступних розмірах: 4116,50 грн відповідно до відомості на виплату готівки № 5 за березень 2022 року; в розмірі 4334,20 грн відповідно до відомості на виплату готівки № 6 за квітень 2023 року та в розмірі 2431,90 грн відповідно до відомості на виплату готівки № 24 за вересень 2023 року, всього на суму 10882,60 грн. Тому суд приходить до висновку, що з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість в розмірі 10882,60 грн, з яких 2431,90 грн компенсація при звільненні за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з того, що періодом затримки є період з 02.09.2023 по день ухвалення судового рішення, а розмір компенсації не може перевищувати середній заробіток за шість місяців. Верховний Суд неодноразово зазначав, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні\~відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи фактичні обставини справи, розмір сум, які не були своєчасно отримані позивачем, період затримки, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, до суми невиплачених коштів в розмірі 10882,60 грн. З цих підстав суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. У ЦПК України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані з проведенням експертизи (п. 2 ч. 3 статті 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені витрати на проведену в справі судову експертизу в сумі 14994,21 грн. У зв`язку з частковим задоволенням судом позовних вимог, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені витрати на проведену експертизу пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 3328,71 грн. Також оскільки позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачувала, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом в розмірі 3028 грн.

Outcome: partial