Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Зеркін А. С. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] у якому просить суд ухвалити рішення яким визначити порядок користування житловою нерухомістю, виділивши в користування [PERSON] 1-у кімнату житловою площею 8,10 кв. м., 2 кімнату житловою площею 9,40 кв. м. та частину 3-ї кімнати площею 5,1 кв. м., з визначенням у позивача доступу з 3-ї кімнати до 1-ї кімнати (житловою площею 8,10 кв. м.), в квартирі [ADDRESS] , залишивши в спільному користуванні приміщення кухні площею 5,90 кв. м., ванної кімнати площею 2,20 кв. м., вбиральні (поєднаної) 1,20 кв. м., вбудованої шафи 1,40 кв. м., коридору 5,50 кв. м., що є підставою для відкриття житлово-комунальними організаціями окремих фінансово особових рахунків для сплати платежів у співвідношенні: частини нарахувань за житлово-комунальні послуги за [PERSON] та частини нарахувань за житлово-комунальні послуги за [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони по справі є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час між співвласниками склалися складні стосунки і вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Позивач пропонував відповідачці придбати його частку у спірній квартирі або звільнити 2 кімнати для можливості користуватись своєю власністю, проте Відповідачку не влаштував жодний з варіантів. Відповідачка разом зі своїми дітьми фактично проживає у спірній квартирі. Позивач не має можливості користуватись даною квартирою, оскільки відповідачка перешкоджає у такому користуванні. Будь-яке інше житло у власності позивача відсутнє. Позивач вважає, що необхідно встановити порядок користування квартирою та розділити між ним та відповідачем особові рахунки по нарахуванню та оплаті житлово-комунальних послуг у співвідношенні: частину витрат за позивачем (в одному рахунку) та частини витрат за відповідачем (в окремомк рахунку). Вважає за можливе просити суд виділити у користування позивача 1-у кімнату житловою площею 8,10 кв. м., 2 кімнату житловою площею 9,40 кв. м. та частину 3-ї кімнати площею 5,1 кв. м., при цьому щоб позивач мав доступ з 3-кімнати до 1-ї кімнати (житловою площею 8,10 кв. м.), що максимально відповідає його частці в праві власності на квартиру, а у користування відповідача виділити 4-у кімнату площею 10,40 кв. м. та 12,3 кв. м. з-кімнати. В загальному користуванні залишити: кухню площею 5,9 кв. м., ванну кімнату площею 2,20 кв. м., вбиральню (поєднану) 1,20 кв. м. вбудовану шафу 1,40 кв. м., коридор 5,50 кв. м. На думку позивача, запропонований ним варіант встановлення порядку користування вказаною квартирою є таким, що не обмежує права відповідача як співвласника квартири. Ухвалою суду від 25 серпня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказує, що сторони по справі фактично є власниками квартири [ADDRESS] та кожному з них належить по частині вказаного нерухомого майна. Житлова площа квартири складає 45,30 кв. м., загальна площа - 61,50 кв. м. Відповідач [PERSON] постійно проживає у вказаній квартирі та оплачує житлово-комунальні послуги. [PERSON] у квартирі не проживає, житлово-комунальні послуги не оплачує. Найбільша кімната квартири має площу 17,4 кв. м., є прохідною, у зв`язку з чим ізолювати її частину без істотної перебудови квартири неможливо. Запропонований позивачем [PERSON] варіант визначення порядку користування квартирою з виділенням йому в користування кімнати площею 9,40 кв. м., кімнати 8,10 кв. м. та частини прохідної кімнати площею 17,40 призведе як до порушення її прав, як власника, так і до порушення прав її малолітніх дітей на недоторканість житла і на особисте життя. Вважає, що спір між сторонами щодо визначення порядку користування квартирою можливо вирішити наступним чином: -позивачу [PERSON] може бути виділена в користування кімната площею 10,40 кв. м. та примикаюча до неї вбудована шафа площею 1,4 кв. м., відповідачу [PERSON] можуть бути виділені в користування кімната площею 9,40 кв. м. та кімната площею 8,10 кв. м.; -прохідна кімната площею 17,40 кв. м., кухня площею 5,90 кв. м., ванна кімната площею 2,20 кв. м., вбиральня площею 1,20 кв. м. та коридор площею 5,50 кв. м. мають бути залишені у спільному з позивачем користуванні. Іншого варіанту використання прохідної кімнати площею 17,40 кв. м. відповідач не вбачає. З огляду на вказані обставини просить у задоволенні позову відмовити (а. с. 30 - 32). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, в наступне судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Неявку представника позивача з огляду на неоднократне відкладення розгляду справи за його ініціативою, суд розцінює як намагання затягти розгляд справи та вважає за необхідне продовжити судовий розгляд справи. Суд звертає увагу на те, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається першорядно на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02). Представник відповідача у судовому засіданні повідомив, що щодо встановлення порядку користування нерухомим майном відповідач не заперечує, запропонував суду варіант користування майном, вказаний у відзиві на позовну заяву. В наступне судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, просив визначити порядок користування квартирою на умовах, вказаних у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд дійшов наступних висновків. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сторонам по справі [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить по 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до цих даних на праві приватної спільної часткової власності сторонам по справі [PERSON] та [PERSON] належить по 1/6 частині вказаного нерухомого майна, яке вони успадкували після [PERSON] на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину №№ 653664 та 653663 (а. с. 7, 15, 17). Таким чином, сторонам по справі [PERSON] та [PERSON] кожному належить по частині квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , що не заперечується сторонами та підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції Українипроголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено частиною першою статті 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина перша статті 317 ЦК України. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною 1, 3 ст.358 ЦКУкраїни визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що між сторонами по справі склалися складні стосунки і вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою. Згідно з технічним паспортом квартири [ADDRESS] , вона складається з 4 кімнат житловою площею 45,30 кв. м., загальною площею 61,5 кв. м. у тому числі: 1-а кімната 8,10 кв. м., 2-а кімната 9,40 кв. м. 3-я кімната 17,40 кв. м. 4-кімната 10,40 кв. м. кухня 5,90 кв. м. ванна кімната 2,20 кв. м. вбиральня 1,20 кв. м. вбудована шафа 1,40 кв. м. коридор 5,50 кв. м. (а. с. 12, 12на звороті). Зареєстрованим місцем проживання відповідача 13.05.2022 є: [ADDRESS] (а. с. 23). Судом також встановлено, що відповідач по справі має двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За відомостями виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради та Єдиного державного демографічного реєстру діти позивача з 18.10.2017 мають зареєстроване місце проживання за адресою зареєстрованого місця проживання їх матері: [ADDRESS] (а. с. 35, 36, 40, 41), що узгоджується з положеннями ст. 29 ЦК України. Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитини реєструвалося у спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що дитина набула права користування цим житлом на законних підставах (постанова Верховного Суду від 27 червня2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18). Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом (постанова Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19). Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діти відповідача чи сама відповідач набули права власності або право постійного користування іншим житлом учасниками справи не надано. При розгляді справи суд враховує, що діти відповідача в силу свого віку (9 та 11 років) не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому запропонований позивачем варіант користування житловим приміщенням порушує житлові права дітей відповідача, а доводи на які посилається позивач у позовній заяві не можуть бути безумовною підставою для визначення порядку користування квартирою на його умовах, зазначених у позовній заяві. Крім того, як вказує представник позивача у тексті позовної заяви, відповідачка разом зі своїми дітьми фактично проживає у спірній квартирі. Враховуючи розмір житлової площі, що припадає на кожного із співвласника, беручи до уваги, що зареєстрованим місцем проживання відповідача та її малолітніх дітей є адреса спірного нерухомого майна, наявності трьох ізольованих житлових кімнат, суд дійшов переконання визначити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого відповідачем варіанту, оскільки такий не причинить порушення майнових прав співвласників, так як розроблений приблизно до їх ідеальних часток й в бік збільшення на користь відповідачки та відповідає фактично тому порядку користування, який склався між сторонами. На думку суду такий варіант враховує інтереси сторін та інтереси неповнолітніх дітей відповідача. Таким чином, суд доходить висновку про задоволення позову в частині визначення порядку користування нерухомим майном у спосіб запропонований стороною відповідача та встановлення такого порядку користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : -позивачу [PERSON] виділити в користування 4-у кімнату площею 10,40 кв. м. та вбудовану шафу площею 1,40 кв. м., відповідачу [PERSON] виділити в користування 2-у кімнату площею 9,40 кв. м., 1-у кімнату площею 8,10 кв. м.; -залишити в спільному користуванні сторін 3-ю кімната площею 17,40 кв. м., кухню площею 5,90 кв. м., ванну кімнату площею 2,20 кв. м., вбиральню площею 1,20 кв. м. та коридор площею 5,50 кв. м. При цьому позовні вимоги в частині підстав для відкриття житлово-комунальними організаціями окремих фінансово особових рахунків для сплати платежів у співвідношенні: частини нарахувань за житлово-комунальні послуги за [PERSON] та частини нарахувань за житлово-комунальні послуги за [PERSON] задоволенню не підлягають як передчасні. Суд також враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Інші доводи учасників процесу не спростовують висновків суду по даній справі. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з розміру (а не з кількості) задоволених/незадоволених позовних вимог та приймає до уваги той факт, що позовні вимоги задоволені у спосіб визначення користування квартирою за варіантом, запропонованим відповідачем, чим по суті задоволено вимоги відповідача. За таких обставин судові витрати по сплаті судового збору позивачу по даній справі відповідачем не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial