Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 27.10.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4981170 про надання споживчого кредиту у розмірі 11650 грн строком на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредит у визначеному розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 24.11.2021 відповідач здійснила часткову оплату процентів на рахунок кредитора в розмірі 800 грн, проте свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено до 90 календарних днів поспіль. У подальшому відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала. 17.01.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого позивачу були відступлені права грошової вимоги за вказаним кредитним договором до відповідача. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором перед позивачем становить 37412 грн, що складається з наступного: 1) 11650 грн тіло кредиту; 2) 25762 грн нараховані відсотки. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 37412 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 29.02.2024 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 76). 08.04.2024\~представником відповідача\~ адвокатом\~Нікітюком П.М.\~було надано\~відзив на\~позов,\~в якому\~він зазначає,\~що відповідно\~до договору\~про надання\~споживчого кредиту\~№ 4981170\~від 27.10.2021 сума кредиту становила 11650 грн. Проте умови цього договору були несправедливим і створювали для [PERSON] , чого вона не розуміла на момент укладення договору, оскільки договір укладався в електронній формі і працівники не повідомили їй про ризики укладення такого договору, тоді як відповідач не володіє спеціальними знаннями у сфері кредитування, тому не могла самотужки зрозуміти всі умови надання кредиту, можливі збитки та ризики. ТОВ «Авентус України» в порушення вимог ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під час укладення договору з відповідачем не надав останній усієї необхідної інформації та не роз`яснив усіх наслідків укладення такого кредитного договору, зокрема пов`язаних із системою нарахування процентів за користування кредитом, що за відсутності в неї спеціальних знань створило неправильно враження про природу договору. Так, у кредитному договорі, на який погоджувалась відповідач, було вказано орієнтовну загальну вартість кредиту в розмірі (за стандартною ставкою) 18290,50 грн, і саме на таку максимальну суму заборгованості вона розраховувала. Відповідачу було нараховано проценти у розмірі, що є вдвічі більшим за наданий кредит, і загальна сума заборгованості більше ніж у три рази перевищує отриману нею суму кредиту. Заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 37412 грн не є співрозмірними із сумою кредиту, і в порушення принципів розумності та добросовісності, створюючи істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, встановлюють вимог щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором. (а.с. 83-89). 19.04.2024 представником позивача [PERSON] було подано відповідь на відзив, в якому зазначається, що укладений відповідачем із ТОВ «Авентус Україна» кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідач, оформлюючи кредитний договір, заходила на вебсайт ТОВ «Авентус Україна», де реєструвалася та створювала електронний кабінет, в якому їй надходив текст кредитного договору, а тому вона мала змогу ознайомитися з Правилами, Паспортом споживчого кредиту та інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Строк кредитування продовжувався відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а тому нарахування відсотків відбувалося в межах строку користування кредитом. Отже, нарахування відсотків здійснено правомірно в межах погодженого строку надання кредиту та у межах періоду автопролонгації (а.с. 94-99). 03.05.2024 судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування в АТ КБ «ПриватБанк» наступних відомостей: \~ \~ \~ \~1) чи належить [PERSON] платіжна карта № [NUMBER] ; 2) чи мало місце 27.10.2021 зарахування на платіжну карту № [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк», грошових коштів у розмірі 11650 грн від ТОВ «Авентус Україна» (а.с. 125). 06.05.2024 представником відповідача [PERSON] були надані письмові пояснення, які за своєю суттю є відповіддю на відзив, і в яких зазначається, що відповідачем не оспорюється укладення договору про надання споживчого кредиту із ТОВ «Авентус Україна», як і те, що право вимоги за ним було передане за договором факторингу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». Проте сторона відповідача не погоджується із сумою заборгованості, зокрема із нарахованими відсотками за користування кредитом. Так, нарахування відсотків за користування кредитними коштами у розмірі, що є значно більшим за розмір тіла кредиту (більш на вдвічі), у зв`язку з автоматичною пролонгацією кредитного договору, про яку [PERSON] навіть не знала, свідчить про явно недобросовісні дії кредитодавця. Так, відповідач виконала часткове повернення кредиту, здійснивши платіж у розмірі 800 грн на рахунок кредитодавця. Однак при цьому вона не бажала продовжувати кредитний договір, а лише виконувала свій обов`язок за кредитним договором по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування ним. Нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом у розмірі 25762 грн замість передбачених у п. 1.8.1 кредитного договору, Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, паспорті споживчого кредиту в розмірі 6640,50 грн має явно несправедливий характер. При цьому, виходячи зі змісту договору та логіки кредитодавця, якби відповідач не здійснила жодних дій на погашення кредиту, їй не було б автоматично пролонговано договір і не було б нараховано ще додатково до 6640,50 грн за процентами 19121,50 грн (тобто, початкова сума процентів за користування кредитом, на яку погоджувалася відповідач під час укладення договору, була збільшена майже у чотири рази). Отже, під час стягнення заборгованості слід виходити із визначеним у договорі ціни кредиту в розмірі 18290,50 грн та строком кредитування у 30 днів. При цьому коли відповідач здійснила платіж у розмірі 800 грн, він був меншим суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, а отже відповідно до умов договору підстав його пролонгації не було. При цьому відповідь на відзив разом із доданими до нього документами були подані представником позивача із пропущенням встановленого судом строку, а тому не можуть братися до уваги судом (а.с. 130-135). 07.06.2024 судом було поновлено позивачу строк подання доказів та долучено до матеріалів справи подані представником позивача 19.04.2024 разом із відповіддю на відзив письмові докази. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлена про розгляд справи відповідач не подала, у зв`язку з чим судом була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 27.10.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 4981170, на підставі якого ТОВ «Авентус Україна» надало [PERSON] строком на 30 днів кредит в розмірі 11650 грн у безготівковій формі шляхом перерахування у день укладення договору грошових коштів на платіжну картку позичальника № [NUMBER] , а [PERSON] зобов`язалася зокрема повернути кредит та сплатити відсотки (а.с. 7-11, 12, 13-15, 39-41, 138). Сторони узгодили, що стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: 1) у межах строку кредиту якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; 2) у межах нового строку кредиту якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п. 4.2 договору; 3) у межах нового строку кредиту якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.3 договору (п. 1.5.1 договору). Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору за стандартною ставкою складає 24079,41% річних, а орієнтовна загальна вартість кредиту 18290,50 грн (п.п. 1.7, 1.8 договору). Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого за нею утворилася заборгованість у загальному розмірі 37412 грн, що складається з наступного: 1) 11650 грн основний борг; 2) 26562 грн проценти за користування кредитом (а.с. 23-34). 17.01.2023 ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги, зокрема до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 4981170 в загальному розмірі 37412 грн, що також підтверджується витягом з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу, і про що була повідомлена [PERSON] (а.с. 12, 16, 67-71). Відповідно до\~ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону\~встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Відповідно до ч. 3\~ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію»\~правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.ч. 1, 2 ст. 10561\~ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 625, 629 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Стороною відповідача у поданому відзиві визнавалися та не оспорювалися обставини щодо укладення [PERSON] із ТОВ «Авентус Україна» договору про надання споживчого кредиту № 498117 від 27.10.2021, щодо невиконання нею обов?язків за цим договором стосовно повернення кредиту та сплати процентів, а також щодо відступлення права вимоги за цим договором позивачу. Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що відповідач припустилася порушення умов договору щодо своєчасної сплати сум кредиту, внаслідок чого за нею утворилася зазначена заборгованість. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 498117 від 27.10.2021 у загальному розмірі 37412 грн. Суд не може погодитися із посиланнями представника відповідача на ту обставину, що визначені договором про надання споживчого кредиту умови щодо розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу не нараховувалися штраф чи пеня за невиконання нею зобов`язання. Відповідні умови не є нікчемними відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». У межах розгляду цієї справи вимоги про визнання недійсними певних умов договору або усього договору стороною відповідача не заявлялося, а отже умови укладеного між сторонами договору стороною відповідача у судовому порядку не оспорювалися. При цьому у п. 1.9 договору про надання споживчого кредиту № 498117 від 27.10.2021 наголошувалося, що обчислення орієнтовної реально річної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту базується на припущенні, що договір залишається дійсним протягом погодженого строку та що товариство і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені договором. При цьому орієнтовна реальна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою застосовані виходячи з умов застосування цих ставок, що передбачені договором, але у межах погодженого строку виконання споживачем зобов`язань за договором. Щодо посилання представника відповідача на здійснення [PERSON] 24.11.2021 платежу в розмірі 800 грн, то вказаний платіж був врахований позивачем під час обрахунку суми боргу, що вбачається із позовної заяви та розрахунку заборгованості. Стосовно посилань представника відповідача на невідповідність умовам укладеного договору порядку нарахування заборгованості по відсоткам суд зазначає наступне. Як вбчається із матеріалів справи, договір про надання споживчого кредиту № 498117 від 27.10.2021 було укладено строком на 30 днів із можливістю пролонгації та автопролонгації. Відповідно до п. 3.1 договору про надання споживчого кредиту № 498117 від 27.10.2021 нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році. За положеннями пункту 4.2.2 цього договору пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач, здійснюючи вказаний платіж, не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов?язаний повідомити про це товариство в один із способів, наведених у цьому договорі. Пунктом 4.2.3 кредитного договору встановлено, що кредитодавець має право акцептувати пропозицію споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі. Порядок автопролонгації строку кредиту врегульовано п. 4.3 кредитного договору. Згідно з п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль. У п. 4.3.2 кредитного договору зазначено, що споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених у п.п. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку, передбаченому п. 4.2 договору. Отже, підписавши відповідний договір про надання споживчого кредиту, відповідач вже засвідчила наявність згоди з її боку на автопролонгацію. Вказане підтверджується також п. 4.4 кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що вказаний у цьому розділі порядок внесення змін до договору щодо продовження строку кредиту сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля сторін передбачена у п. 4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв?язку, а в п. 4.3 договору письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим\~ст. 207 ЦК України\~до письмової форми правочину. Враховуючи, що у відповідача станом на 26.11.2021 була наявна заборгованість за кредитом (що не заперечувалося стороною відповідача у відзиві), позивач має право на стягнення з неї процентів і за період автопролонгації. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Хмельницького апеляційного суду від 28.05.2024 у справі № 638/9488/23/, з яким суд першої інстанції погоджується. Крім іншого, стосовно посилань представника відповідача на ту обставину, що представником позивача було порушено строк подання відповіді на відзив суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують дату отримання стороною позивача відзиву на позов, а тому такі посилання суд вважає безпідставними. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що позивач 10.07.2023 уклав із адвокатом Столітнім М.М. договір про надання правової допомоги № 10/07-2023, повноваження якого підтверджуються ордером на\~надання правничої\~(правової)\~допомоги\~серії\~АІ №\~1423361\~від\~09.02.2024. Крім іншого, у п. 4.1 вказаного договору зазначається, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару (а.с. 17-18, 20). Із наявного в матеріалах справи звіту про надання правової допомоги від 09.02.2024 за договором № 10/07-2023 від 10.07.2023 вбачається, що позивачем за вказаним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану представником [PERSON] , що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 10000 грн, сплата яких підтверджується\~платіжною інструкцією № 3525 від 13.02.2024 (а.с. 16, 19, 21).\~ Згідно з ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час сторона відповідача не скористалася своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат. Також відповідно\~до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий\~збір\~покладається на\~сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~ на\~відповідача; 2)\~у разі\~відмови\~в\~позові \~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем\~судових витрат\~зі сплати\~судового збору\~в розмірі\~2422,40\~грн підтверджується\~платіжною інструкцією\~№ 3245\~від 13.02.2024\~(а.с.\~72). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останнім судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved