Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 31.10.2020 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем та знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 6125286400:02:001:0151, право власності на яку не оформлено. За таких підстав позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14.06.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 19.10.2023 заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов задоволений повністю. Додатковим рішенням від 27.10.2023 стягнуті з відповідача на користь позивача судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн. 06.03.2024 поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, за заявою відповідача скасоване заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської від 19.10.2023, призначене підготовче засідання у справі на 02.04.2024. 02.04.2024 за клопотання представника позивача витребувані докази, у підготовчому засіданні оголошена перерва до 30.04.2024. 30.04.2024 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 29.05.2024. У судовому засіданні 29.05.2024 представник позивача [PERSON] - адвокат Яворський А.В. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та запереченнях на заяву про перегляд заочного рішення, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що шлюбний договір укладений між сторонами вже після придбання спірного нерухомого майна, а тому спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У судове засідання 29.05.2024 відповідач [PERSON] не з`явився без повідомлення про причини неявки. У поданих до суду заявах та тезах до судових дебатів просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання 29.05.2024 позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце цього засідання, не з`явилась, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд встановив, що 31.10.2020 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині залишено прізвище [PERSON] . Указане підтверджується скороченою копією акта про одруження серії AG № 0570574 від 08.05.2023 та її офіційним перекладом з польської на українську мову з апостилем (а.с. 34, 35-36). 24.11.2020 [PERSON] , що діє від імені [PERSON] , та [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1425 (а.с. 12-15). Відповідно до умов вказаного договору продавці продали покупцю житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 6125286400:02:001:0151. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233884082 від 24.11.2020 (а.с. 16) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 330223299 від 25.04.2023 (а.с. 21) житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2105817761252, зареєстрований за [PERSON] . При цьому згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 20.04.2023 (а.с. 22) та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 329658300 від 20.04.2023 (а.с. 23) відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6125286400:02:001:0151 у даних реєстрах відсутні. Указані обставини в сукупності дають суду підстави вважати, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбане та зареєстроване за [PERSON] під час перебування останнього у шлюбі з [PERSON] . Щодо доводів відповідача про належність спірного майна відповідачу на праві особистої приватної власності суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 93 СК України). За змістом ст. 94, 95 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення. Частиною 2 ст. 97 СК України визначено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень\~статті 60\~цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Суд встановив, що 02.12.2020 сторони уклали шлюбний договір, що посвідчений нотаріусом магістром Яном Гроховічем (а.с. 117-120). Пунктом 2 даного договору сторони погодили, що [PERSON] та [PERSON] встановлюють роздільність майна; кожен із подружжя зберігає за собою майно, яке набуте ним/нею як і до укладення цього договору, так і набуте пізніше, а також розпоряджається та керує самостійно всім своїм майном. Тлумачення даного правочину з урахуванням зазначених вище положень закону дає підстави дійти висновку, що шлюбний договір, укладений сторонами, набув чинності 02.12.2020. При цьому сторони погодили належність кожному із подружжя на праві приватної власності того майна, яке було придбане особисто одним із подружжя. Разом з\~тим спірний\~житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбаний відповідачем вже під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому станом на час укладення шлюбного договору не вважався особистим майном чоловіка, а вже належав сторонам на праві спільної сумісної власності як подружжю. Указані обставини підтверджуються також змістом самого договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому у п. 15 зазначено, що від дружини покупця [PERSON] отримана згода на купівлю даного житлового будинку у спільну сумісну власність подружжя, що підтверджена заявою від її імені, засвідченою нотаріусом. При цьому зі змісту заяви про згоду на купівлю та на передачу в іпотеку майна від 16.11.2020 (а.с. 196-197) вбачається, що позивач надала згоду відповідачу на купівлю спірного будинку у спільну сумісну власність подружжя та зазначила, що дії відповідача під час укладення даного правочину відповідають інтересам сім`ї сторін та їхньому спільному волевиявленню. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 712/3590/22 наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відтак суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем той факт, що житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому не може бути об`єктом регулювання шлюбного договору, укладеного вже після придбання цього будинку, та належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов поділ майна подружжя є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила\~судовий збір у сумі 3801,94 грн, що підтверджується квитанцією № 32528798800006989958 від 29.05.2023 (а.с. 5). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього, у постанові від 14.07.2021 у справі № Верховний Суд зазначив, що відповідно до\~ч.\~1,\~5 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. У\~п. 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18.12.2009 № 4\~«Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення суду, ухвалене у порядку\~ст. 270 ЦПК України\~є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього. Приймаючи до\~уваги,\~що ухвалою\~Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області від\~06.03.2024\~скасоване заочне\~рішення Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області\~від 19.10.2023,\~постановлене у\~даній цивільній\~справі,\~суд доходить\~висновку,\~що і додаткове рішення від 27.10.2023 у цій справі слід вважати таким, що втратило силу. При цьому під час первісного розгляду даної справи позивач заявила про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн, а також у запереченнях проти заяви про перегляд заочного рішення вказала, що внаслідок повторного розгляду цієї справи розмір додаткових витрат на професійну правничу допомогу становить 12000 грн, тобто у загальному 24000 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ч.\~1,\~2 ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в\~ч. 4 ст. 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч. 3 ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Відповідно до\~ч.\~5,\~6\~ст.\~137 ЦПК України у разі недотримання вимог\~частини четвертої цієї статті\~суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved