Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , що була придбана у період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. за № 2719. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 01.08.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 25.08.2023 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області. Під час перебування у шлюбі сторонам на праві спільної сумісної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, в подальшому вони домовились продати дану квартиру, а кошти, які отримають від її відчуження, розділити на рівні частини між собою, що і було зроблено. Сума від проданої квартири становила 2009870,0 гривень. Вказує, що вона за свою частину коштів, які вона отримала від продажу вказаної вище квартири 04.08.2023 року, згідно договору купівлі-продажу, придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Шлюб на момент купівлі квартири ще не було розірвано, проте на той час було відкрито провадження в Пустомитівському районному суді Львівської області. Стверджує, що відповідач визнає спірну квартиру її особистою приватною власністю, однак відмовляється з`являтися до нотаріуса для переоформлення документів на квартиру, що спонукало її на звернення із вказаним позовом до суду. Вважає, що оскільки спірна квартира придбана за її власні кошти, тому така є її особистою приватною власністю. Враховуючи наведе, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] 02.04.2024 року подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що визнає спірну квартиру особистою приватною власністю позивача, рішення у справі просить прийняти на розсуд суду. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 14.03.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.03.2024 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 26 березня 2024 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 19.03.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2024 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.05.2024 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач [PERSON] \~в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердив обставини викладені у позовній заяві, на вказане майно не претендує, проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 01.08.2013 року. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.08.2023 року, шлюб між сторонами розірвано. Дане рішення набрало законної сили (а.с.8-10). За договором купівлі-продажу від 15.03.2021 року, позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яку останні за взаємною згодою відчужили на користь третьої особи, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Мисник О.О., зареєстрований в реєстрі за № 1586 (а.с.13-16). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2719, позивач [PERSON] придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав № 341598834 від 04.08.2023 року, за [PERSON] 04.08.2023 року зареєстровано право власності на житлову квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2579941446060 (а.с.5-6). Згідно Звіту про оцінку майна, складеного 23.03.2024 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 900900,0 гривень (а.с.33-48). Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Так, відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України, майно, набуте особою за кошти, які належали їй особисто є особистою приватною власністю. Відповідно до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779св18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя. Обставини придбання позивачем спірної квартири за особисті кошти, які були отримані від продажу спільного майна подружжя, сторонами визнаються та не оспорююється. Позивачем доведений факт придбання спірної квартири за власні особисті кошти, які вона отримала від продажу іншого майна (квартири) за домовленість з відповідачем, яка перебувала у спільній сумісній власності сторін. Враховуючи наведене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, як визнання права особистої приватної власності на майно є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом. У зв`язку з викладеним, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за нею в судовому порядку право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 9009,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.27, 52).

Outcome: approved