Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . У 2020 році [PERSON] запримітив нетипову поведінку дитини, як для дітей відповідного віку (хлопчик не відкликався на своє ім`я, не сприймав втручання від своїх справ до їх завершення). Після звернення до лікарів дитині поставили ряд невтішних діагнозів, серед яких і затримка мовленнєвого розвитку. Матір [PERSON] психологічно не була готова до такого випробування і поступово відсторонювалась від дитини. Фактично з літа 2022 року сторони живуть окремо, сином займається батько. З січня 2023 року [PERSON] не телефонує та не цікавиться питанням розвитку дитини. Крім того, має намір покинути територію України та переїхати із своїм старшим сином від першого шлюбу до Норвегії. На підставі викладеного, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача судові витрати у справі. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представник позивача підтримав позов, додатково зауважив, що юридичне звільнення матері від батьківських обов`язків, крім іншого, необхідне для спрощення процедури представлення інтересів дитини батьком при перетині кордону та в медичних закладах. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій визнала позов. Зазначила, що свідомо самоусунулась від виховання сина, планує виїзд на постійне місце проживання за межі України. Представник третьої особи в судовому засіданні просив врахувати при винесенні рішення висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Дитина проживає з батьком [PERSON] (а.с.18). Згідно медичного висновку №133 від 29 травня 2024 року, [PERSON] має діагноз «стійке порушення мовлення, ЗНМ І рівня, сенсомоторна алалія з вираженим порушенням активності та уваги. IQ - погранична норма», опікуном дитини є [PERSON] . Крім того, згідно довідки про отримання допомоги №11.5-10/6411/2024 від 11.06.2024 року, [PERSON] перебуває на обліку в департаменті соціальної та ветеранської політики як одержувач державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю віком до 18 років ( [PERSON] , [INFO] ). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст.180 СК України). За ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до абзацу 6 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено: якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. У розглядуваній справі позов пред`явлено з підстав п. 2 ч. 1 ст.164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей). Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З письмового висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради №135 від 07 травня 2024 року вбачається, що сторони проживають окремо з 2022 року. Малолітній [PERSON] залишився проживати з батьком. Його матір переїхала до м. Львова. 23 квітня 2024 року [PERSON] надіслала на адресу служби письмові пояснення, в яких повідомила, що після діагностування [PERSON] розладу аутентичного спектру вона три роки перебувала у постійному стресі, що спровокувало нервовий зрив та залежну депресію. Наслідком чого, стало поступове, а потім і повне самоусунення від опіки та виховання дитини. У грудні 2021 року вона припинила спільне проживання з [PERSON] , обов`язки щодо його виховання взяв на себе його батько [PERSON] . Після завершення навчального 2023/2024 року вона разом із сином від першого шлюбу планує виїзд до Норвегії на постійне місце проживання. Вказала, що визнає позовні вимоги та не заперечує щодо позбавлення батьківських прав щодо сина [PERSON] . З матеріалів висновку також вбачається, що [PERSON] з позовом до суду щодо стягнення аліментів не звертався, а також не повідомляв соціальні служби щодо ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. На підставі встановлених обставин, служба у справах дітей вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] (а.с.34). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Саме такий висновок зроблено у відповідних постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц. За абз. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст ст. 1, 9 Конвенції). У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зауважує, що даних про те, що відповідач притягувалась адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до [PERSON] не застосовувалося. Факт визнання [PERSON] позову береться судом до уваги, однак не може бути єдиним доказом свідомого ухилення особи від батьківських прав. Згідно частини 3,4 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Намір відповідача щодо спрощення процедури представництва інтересів дитини в медичних закладах та органах прикордонного контролю не може бути єдиною підставою позбавлення особи батьківських прав. Позивачем на наведено доводів, яким чином саме шляхом позбавлення відповідача її прав щодо сина покращить життя дитини, зокрема в моральному та емоційному аспектах. Разом з тим, суд погоджується з тим, що відповідач не вживала достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяла необхідної уваги та матеріального забезпечення, а тому у цій частині поведінка матері по відношенню до сина є винною, однак зважаючи на відсутність будь-яких попереджень із сторони державних органів, враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, а тому відмовляє позивачу у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням відповідача про необхідність зміни поведінки.

Outcome: dismissed