Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~ звернулась\~12\~липня \~2023\~ року\~до суду\~з позовом\~до[PERSON] про визнання права власності. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.03.2023 року по справі №495/994/23 за позовною заявою [PERSON] до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, їй належить житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., літ. «Б», літ. «В», літ. «С» - сараї, літ. «Г», літ. «Ж» - навіси, літ. «Д» - душова, №2,3 споруди, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, позивачці [PERSON] стало відомо, що власником земельних ділянок, за адресою: [ADDRESS] , на яких розташований її будинок, є відповідач [PERSON] . Так, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87631254 від 22.05.2017 року, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5120884400:02:001:0313, площею 0,0246 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, є відповідач [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87664311 від 22.05.2017 року, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5120884400:02:001:0310, площею 0,1254 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є відповідач [PERSON] . Станом на теперішній час позивачка [PERSON] бажає оформити право власності на зазначені вище земельні ділянки, адже реєстрація права власності на земельні ділянки, на яких розташований належний їй на праві приватної власності будинок за відповідачем [PERSON] , порушує її права як законного власника житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Берлінський О.А., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3\~ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч.3 та ч.4 ст.200\~ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.03.2023 року по справі №495/994/23 за позовною заявою [PERSON] до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, позивачці належить житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., літ. «Б», літ. «В», літ. «С» - сараї, літ. «Г», літ. «Ж» - навіси, літ. «Д» - душова, №2,3 споруди, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, позивачці [PERSON] стало відомо, що власником земельних ділянок, за адресою: [ADDRESS] , на яких розташований її будинок, є відповідач [PERSON] . Так, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87631254 від 22.05.2017 року, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5120884400:02:001:0313, площею 0,0246 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, є відповідач [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87664311 від 22.05.2017 року, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5120884400:02:001:0310, площею 0,1254 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є відповідач [PERSON] . Станом на теперішній час позивачка [PERSON] бажає оформити право власності на зазначені вище земельні ділянки, адже реєстрація права власності на земельні ділянки, на яких розташований належний їй на праві приватної власності будинок за відповідачем [PERSON] , порушує її права як законного власника житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На протязі тривалого часу, позивачка [PERSON] відкрито користується зазначеним вище житловим будинком та земельними ділянками, на яких він розташований, оброблює їх та сплачує земельний податок, однак оформити права власності в позасудовому порядку на зазначені вище земельні ділянки, які відповідно до чинного законодавства є єдиним майновим комплексом разом з будинком, який є її особистою приватною власністю, позбавлена можливості. Відповідно до\~статті 182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлених вимог про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Законом визначені підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду. Таким законом є стаття 377 ЦК України та стаття 120 ЗК України. За частиною 1 статті 377 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного Кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу 28.08.2008 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Норми\~статті 120 ЗК України\~закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Також необхідно враховувати те, що положення статті 120 ЗК України спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Цей принцип випливає із самої природи речей: незалежно від того, хто юридично є власником земельної ділянки, проте, фактично володіє, користується і навіть в деякій мірі розпоряджається ділянкою той, кому належить право власності на відповідний будинок, будівлю або споруду. Відповідно до\~ст.140\~ЗК \~України,\~підставами \~припинення права\~власності на\~земельну ділянку\~є: а)\~добровільна відмова\~власника від\~права на\~земельну ділянку; б)\~смерть власника\~земельної ділянки\~за відсутності\~спадкоємця; в)\~відчуження земельної\~ділянки за\~рішенням власника; г)\~звернення стягнення\~на земельну\~ділянку на\~вимогу кредитора; ґ)\~відчуження земельної\~ділянки з\~мотивів суспільної\~необхідності та\~для суспільних\~потреб; д)\~конфіскація за\~рішенням суду; е)\~не відчуження\~земельної ділянки\~іноземними особами\~та особами\~без громадянства\~у встановлений\~строк у\~випадках,\~визначених цим\~Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Зі змісту зазначених вище норм вбачається, що у разі набуття права власності на будинок (крім багатоквартирних будинків), будівлю, споруду речове право у набувача цього права виникає й переважне право на оформлення відповідного речового права на земельну ділянку в обсязі, в якому таке право належало продавцю об`єктів нерухомого майна, і якщо набувач права власності на будівлю (споруду) виявив бажання набути право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розташована набута ним у власність будівля (споруда), шляхом направлення до відповідного органу влади клопотання, то таке право трансформується з переважного у виключне. Більш того, застосовуючи наведені норми у подібних правовідносинах Верховний Суд України в своїй постанові від 08.06.2013 року у справі №21-804а16 зазначив, що у частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. Такі ж висновки було викладено і в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" та постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", а саме: згідно із п. 2.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" та абз. "г" п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходиться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Отже, перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Суд слідує принципу цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Вважаючи що за цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю розташовану на ній, що викладено у правових позиціях Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі №381/41/17, Великої палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17. Також зазначений вище принцип застосовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі\~№910/18560/16\~в якій зазначено, що особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі\~№713/1817/16-ц\~зроблено висновок, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі\~№921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. З моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі\~№263/6022/16-ц). Такий же принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості застосовано у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2019 року у справі\~№921/99/18, від 18.02.2020 року у справі\~№907/132/19, від 16.06.2020 року у справі\~№914/1101/19, від 23.06.2020 року у справі\~№910/14057/18. Аналогічний підхід відображено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 року у справі\~№150/300/16, від 27.11.2019 року у справі\~№461/2328/16-ц, від 15.01.2020 року у справі\~№204/9373/14-ц, від 01.07.2020 року у справі\~№2-95/12, від 15.07.2020 року у справі\~№127/2061/16-ц. Загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, було підтверджено і в Постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року по справі №686/9580/16-ц (провадження №61-6836св19), а саме, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності є обґрунтованими, законними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved