Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

У червні 2021 року адвокат Пушкарьов І.О., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому, просить: стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за договором банківського вкладу від 31 травня 2012 року № SAMDN80000731080691 суму залишку вкладу в розмірі 19 000,00 доларів США, 16 723, 65 долари США - заборгованість зі сплати відсотків, 4052,47 долар США - 3 % річних та 37 663 382, 70 грн - пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення. В обґрунтування позову, представник позивача указував на те, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір про банківські строкові вклади (депозити), з виплатою суми вкладу та суми процентів в кінці терміну дії договору від 31 травня 2012 року № SAMDN80000731080691 строком на 6 місяців. Зауважував, що як передбачено умовами вказаного договору, позивач не відмовлялася від продовження строку дії вкладів, а тому дії договорів продовжувалися автоматично не на один строк. Вказував, що навесні 2014 року банк позбавив права позивача безперешкодно користуватись своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків і проведення інших операцій за рахунками, заблокувавши доступ до них. Посилаючись на те, що позивач зверталася із зверненням до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «Приватбанк» відмовлено в поверненні усіх належних [PERSON] сум грошових коштів за договором банківського вкладу у добровільному порядку, останній змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 16 червня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 13 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк», вказуючи на те, що 17 листопада 2014 року банк виявив факт переведення боргу за вказаними позивачем договорами банківських вкладів на нового боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку № 1 до Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі; розмір суми заявлених позивачем вимог про стягнення пені перевищує розмір можливих збитків; позивачем неправильно розраховано суму стягнення 3 % річних без врахування трирічного строку позовної давності; відсутні підтвердження звернення позивача до банку із вимогою про повернення коштів за договорами банківського вкладу, а тому в АТ КБ «Приватбанк» не виникло обов`язку повернути грошові кошти. Ухвалою суду від 27 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. 28 вересня 2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вказано про те, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки договір про переведення боргу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення суми депозиту та процентів - залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 22 березня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 08 квітня 2024 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення суми депозиту та процентів прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01 травня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надходило. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема 31 травня 2012 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN201000726162792, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку 19 000,00 доларів США, зі сплатою 8 % річних строком до 31 листопада 2012 року включно. Вказані обставини, так само як і факт внесення коштів на депозитні рахунки підтверджується письмовими доказами та сторонами не оспорюються. Також судом з`ясовано, що у 2014 році АТ КБ «Приватбанк» кошти на рахунках позивача було заблоковано у зв`язку з агресією РФ на території України. Листом відповідача від 31 серпня 2017 року № 20.1.0.0.0/7- 20170816/4455 за наслідками розгляду звернення [PERSON] від 16 серпня 2017 року 1063190, АТ КБ «ПриватБанк» повідомило її про те, що банком вимушено припинено свою діяльність на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, де позивачем оформлено вклади. Вказані обставини, а також мотиви направлення відповідачем [PERSON] листа не з підстав порушеного останньою питання щодо повернення депозитних коштів, банком не спростовано. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернуто. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до умов укладених сторонами договорів банківського вкладу передбачене нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором. Крім того, умовами договорів передбачено право сторін дострокового розірвання вказаних договорів з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору. Суд установив, що позивач, звертався до банку із заявою про повернення банківських вкладів, яку відповідач отримав 16 серпня 2017 року (вх. № 1063190 від 16 серпня 2017 року). Отже, строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договором банківських вкладів плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеними сторонами договорами банківських вкладів, а саме:18 серпня 2017 року. Саме з цієї дати договори вважаються розірваними. Враховуючи той факт, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з банку підлягають стягненню на користь позивача відповідні суми прийнятих від неї банківських вкладів. При цьому, суми отриманих банком коштів від позивача, стороною відповідача не оспорюються. Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаними вище договорами банківських вкладів та належним відповідачем у цій справі, отже, посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів, належних [PERSON] та закриття рахунку позивача не звільняють відповідача від обов`язку по поверненню отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Отже, представник відповідача не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). За змістом статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Що стосується сум, невиплачених та ненарахованих банком, процентів за договорами банківських вкладів, які підлягають стягненню, то суд зазначає наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються. Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язань щодо строку дії договорів, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратила право на отримання процентів відповідно до умов договорів банківського вкладу з 18 серпня 2017 року, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви [PERSON] про виплату вкладів. Також за договором банківського вкладу від 31 травня 2012 року № SAMDN01000726162792, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та позивачем строк вкладу складає 6 місяців, тобто 31 числа кожного шостого місяця наступного, після укладення договору, продовжується. Тому, суму процентів за ставкою 8 % річних слід розраховувати, з урахуванням заявлених позивачем вимог за період з 01 квітня 2014 року по 18 серпня 2017 року, що складає: 6 334,44 доларів США = 19 000 долари США:100х8%х1 235 днів: 365 днів. Що ж стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних за вказаними договорами, розрахованих за період з 30 листопада 2013 року по 24 червня 2021 року, то суд зазначає наступне. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що договори банківського вкладу вважаються розірваними з 18 серпня 2017 року, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Поряд із цим, під час визначення до стягнення вказаних сум коштів, суд враховує заяву представника відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних, відповідно до вимог статті 625 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення інфляційних втраті трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Початком нарахування трьох процентів річних є 09 червня 2018 року по 09.06.2021, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом. Тому, три проценти річних за депозитними договорами за період з 09 червня 2018 року по 09 червня 2021 року розраховуються за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка]/100%/365 днів х[Кількість днів]. За договором банківського вкладу від 31 травня 2012 року № SAMDN01000726162792 - 3% річних становлять 19 000 долари США = 1710,00 долари СШАх3%/100/365 днів х1095 днів. Щодо позовних вимог про стягнення пені договором банківського вкладу від 31 травня 2012 року № SAMDN01000726162792 в розмірі 37 663 382, 70 грн, розрахованої розмірі 3 % за кожен день прострочення за період з 01 травня 2014 року по 09 червня 2021 року. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та

Outcome: partial