Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

В жовтні 2023 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного управління справами, треті особи: Державне підприємство «Укржитлосервіс», Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання права, зобов`язання вчинити дії, в якому просив визнати право на виведення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] з числа службових для подальшої приватизації, зобов`язати Державне управління справами направити до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири за адресою: [ADDRESS] з числа службових. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 27.02.2004 р. позивач зарахований на посаду двірника до ДП «Укржитлосервіс», де і працює до цього часу. За розпорядженням Державного управління справами від 25.03.2008 р. приміщення за адресою: [ADDRESS] було включено до числа службових та надано позивачу на сім`ю у складі трьох осіб (позивач, дружина та їх син). Позивач разом з сім`ю зареєстрований за вказаною адресою, а також зареєстровані його онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказаний приміщенням позивач з родиною користується понад 15 років. Позивач зазначає, що він має право на приватизацію в межах норми визначеної законодавством. На клопотання про зняття статусу службового житла з жилого приміщення та виключення його зі складу службових житлових приміщень відповідач повідомив, що службове житло не підлягає приватизації, а з клопотанням про виключення з числа службового житла - квартири за адресою: [ADDRESS] Державне управління справами не зверталось. Ухиляючись від подання клопотання до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач не визнає право позивача на приватизацію займаного житла, яке може бути реалізовано після виведення житла зі статусу службового. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що спірне жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] віднесено до службових з 30 листопада 2004 року. Вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового;виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Звертає увагу, що у Державного управління справами, як власника спірного майна, потреба у використанні службового житлового приміщення, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] , не відпала: житловий будинок [ADDRESS] і надалі знаходиться в господарському віданні та на балансі ДП «Укржитлосервіс»; дільниця, яку обслуговують двірники (працівники) ДП «Укржитлосервіс», включає прибудинкову територію будинку [ADDRESS] і становить 2423,3 кв. метра. Ухвалою судді від 31.10.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.03.2024 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її судовий розгляд по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Представники відповідача заперечує щодо його задоволення. Треті особи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, своїх представників не направили, причини неявки суду не відомі. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.02.2004 р. працює в ДП «Укржитлосервіс», на теперішній час на посаді двірника, що підтверджується копією трудової книжки. Розпорядженням керівника Державного управління справами від 25.03.2008 р. №95 включено до числа службових двокімнатну квартиру [ADDRESS] та надано її робітнику по комплексному прибиранню та утриманню будинків ДП «Укржитлосервіс» [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб (він, дружина,син, 1988 р.н.) 28.03.2008 р. позивачу разом з сім`єю видано ордер №000076 на зайняття вказаного житлового приміщення. Згідно відповіді Шевченківської РДА від 29.06.2021 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 15.04.2008 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 26.04.2013 р. [PERSON] , з 10.05.2016 р. [PERSON] . За даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» від 12.01.2024 р. кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 118 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла. Судом встановлено, що: - будинок по [ADDRESS] передано в управління Державному управлінню справами на підставі розпорядження КМУ від 06.04.2020 р. №165-р; - позивач працює в Державне підприємство «Укржитлосервіс», якому передано на баланс основні засоби, нематеріальну активи, документи та інше майно, в тому числі будинок по [ADDRESS] з квартирами, які перебували у державній власності, зокрема кв. [ADDRESS] ; - двокімнатну квартиру [ADDRESS] включено до числа службових за розпорядженням керівника Державного управління справами від 25.03.2008 р. №95 та надано її робітнику по комплексному прибиранню та утриманню будинків ДП «Укржитлосервіс» [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб (він, дружина,син, 1988 р.н.), видано ордер №000076 на зайняття вказаного житлового приміщення; - позивач продовжує на власний розсуд користуватися квартирою (разом із членами його сім`ї), наданою у користування як службове житло (будь-яких перешкод у користуванні позивачем наданим йому для проживання житлом судом не встановлено). Частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 (із змінами), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Аналізуючи наведене вище вбачається, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, а тому при вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід керуватись роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов`язки. Жодну з наведених умов не покладено в обґрунтування правової підстави позову. Тобто, доцільність перебування квартири зі статусом "службова" вирішує сам власник, а не користувач (наймач). Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових. Подання такого клопотання є правом, а не обов`язком підприємства, установи, організації. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 760/31360/19. Тобто, прийняття рішення про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень, в який суд втручатись не вправі. На час вирішення справи відповідачем не порушувалось питання про виключення квартири з числа службових у зв`язку із існуванням потреби у використанні цієї квартири як службової. При отриманні у користування службової квартири [ADDRESS] позивач був обізнаний про її статус та міг усвідомлювати тимчасовий характер користування житлом, наданого у період його перебування у трудових відносинах із його роботодавцем (балансоутримувачем), з урахуванням гарантій, передбачених статтею 125 ЖК Української РСР. Чинне законодавство не надає особі право на приватизацію службового житла. Верховний Суд в постанові від 03.10.2022 р. у справі № 643/15613/19 зазначив, що особа, яка бажає приватизувати службове житло, повинна звернутися до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду у зв`язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, а чинним законодавством не передбачені правові норми, які зобов`язували б власника службового житлового приміщення виключити його із цього фонду. Варто також зазначити, що право позивача на житло не порушено, оскільки його не позбавляють можливості проживати у спірному житловому приміщенні та користуватися ним, не ставиться питання і про виселення позивача зі спірної квартири. Доказів протилежного суду не надано. Також, судом встановлено та не заперечується позивачем, що останній скористався своїм правом безоплатної приватизації житла, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 №2482-XII, шляхом приватизації, про що свідчить відмітка в паспорті (використано 7,3 кв.м при нормі 23,5 кв..м загальної площі.) Посилання позивача, що він не реалізував своє право на приватизацію в повному обсязі, так як частка житла, яка ним була приватизована, менша за встановлену норму, є безпідставними, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а саме: суду не надані докази, що позивачем не була отримана компенсація у вигляді житлових чеків і ці чеки не були використані для приватизації як житла, так і частки майна державних підприємств або земельного фонду. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання права на виведення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] з числа службових для подальшої приватизації, та зобов`язання направити клопотання про виключення квартири за адресою: [ADDRESS] з числа службових.

Outcome: dismissed