Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

15 січня 2020 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 1979 року є інвалідом 1 групи у зв`язку з отриманням травми голови і з того ж часу перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом шизофренія. З 2012 року позивача поміщено до психіатричної лікарні, де він знаходився на лікування до травня 2019 року. 25.02.2016 року між сторонами укладено договір дарування, що посвідчений нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори м. Краматорська Фареником О.О., відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] частку квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивач зазначає, що в момент в момент вчинення правочину - укладення оспорюваного договору він перебував на лікуванні в психіатричному медичному закладі, знаходився під впливом дії психіатричних препаратів, тобто знаходився у стані психічного розладу і не міг керувати своїми діями і усвідомлювати їх, про що відповідачу було достеменно відомо. У жовтні 2019 року, позивач дізнався про порушення його прав, позбавлення особистого житла, що завдало йому душевних страждань. З урахуванням наведеного, позивач просить: визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS] , укладеного 25.02.2016 року між [PERSON] і [PERSON] , що засвідчений нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори м. Краматорська Фареником О.О.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 127750 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень та витрати на проведення експертизи з оцінки майна в розмірі 500 гривень. Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 11 лютого 2020 року позов прийнято до розгляду на відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 12 березня 2020 року позивач [PERSON] подав заяву про зміну підстав позовної заяви в якій зазначив, що його вимоги ґрунтуються на підставі ст.ст. 203,215,216,225 ЦК України. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 липня 2020 року призначено у цивільній справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Комунальній лікувально-профілактичній установі «Обласна психіатрична лікарня м. Слов`янська» та зупинено провадження у справі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 13 листопада 2020 року поновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Донецького апеляційного суду від 13 січня 2021 року скасовано ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2021 року витребувано з КНП «Психіатрична лікарня м.Краматорська» перелік медичних документів [PERSON] . Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року частково задоволено клопотання представника позивача та направлено матеріали цивільної справи № 234/604/20 для організації подальшого проведення призначеної ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28 липня 2020 року експертизи. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 05 жовтня 2021 року із Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янська» надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 129. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 09 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2021 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано від державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареника О.О.: належним чином завірену копію оспорюваного договору дарування. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Згідно з позицією Ради суддів України, викладеній у рішенні від 05.03.2023 року та на засіданні 17.08.2023 року, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. 09 листопада 2023 року цивільна справа № 234/604/20 надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2023 року, для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року цивільну справу прийнято та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористався. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті В судове засідання позивач не з`явився, натомість подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Під час судового розгляду встановлено, що на підставі виданого 09.08.2012 року дублікату свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , 27 вересня 2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію та внесено в реєстр запис щодо реєстрації за [PERSON] частки квартири [ADDRESS] . 25 лютого 2016 року державним реєстратором - нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Краматорського міського нотаріального округу Фареником Олегом Олександровичем, внесено до реєстру запис № 13498179 про реєстрацію за [PERSON] приватної власності на частку квартири [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер: 2-592, виданий 25.02.2016 року державним нотаріусом Першою краматорською державною нотаріальною конторою Фареником О.О.; підстава виникнення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28522523 від 01.03.2016 року. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як встановлено судом, спірний договір дарування не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Позивач оспорює вказаний правочин, вказуючи, що в момент його укладення він перебував в психіатричному медичному закладі на лікуванні, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Також вказує, що його позовні вимоги ґрунтуються ст.ст. 203,215,216,225 ЦК України. При дослідженні судом доказів сторони позивача на підтвердження таких посилань, встановлено, що відповідно до довідки до акту огляду МСЕК № 261263 [PERSON] , [INFO] має групу інвалідності - 1«А» за захворюванням, яке отримано в період проходження військової служби. Згідно з листом №2-05/166 від 18.11.2019 року КНП «ПЛ М.Краматорська» повідомило, що громадянин [PERSON] , [INFO] , в період з 2012 по 2019 роки неодноразово лікувався в лікарні, зокрема, з 12.12.2015 року по 23.04.2016 року. В момент укладення спірного правочину, тобто 25.02.2016 року [PERSON] надавалась медикаментозна допомога, а лікуючим лікарем пацієнту призначений диференційований режим, який передбачає вільних вихід, прогулянки з родичами, спілкування з іншими особами, без присутності осіб. Судом також досліджено висновок судово-психіатричного експерта № 129 від 21.09.2021 року, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , під час укладання договору дарування частки квартири [ADDRESS] , посвідченого 25.02.2016 року державним нотаріусом Фареником О.О., страждав на психічне захворювання - шизофренію параноїдну. При цьому, на питання чи усвідомлював [PERSON] під час укладання даного договору свої дій, чи міг ними керувати, усвідомлювати наслідки втрати належного йому майна, неможливо дати відповідь у зв`язку з відсутністю об`єктивних свідчень про психічних стан під експертного на той час. Також експертом зазначено, що наявність психічної хвороби у людини не є автоматичною підставою для визнання людини неспроможною керувати своїми діями та розуміти їх, їх наслідки. Рішучу роль в таких випадках грає психічний стан пацієнта на той час, наявність активних та негативних хворобливих симптомів, їх вираженість. Крім того, в світовій медичній та судово-психіатричній літературі відсутні свідчення про вплив дозволених медичними протоколами антипсихотичних ліків в рекомендованих дозах на можливість особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Інших доказів на підтвердження психічного стану позивача, сторонами не надано. Параграф 2 Глави 16 Розділу IV Цивільного кодексу України визначає правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Так, статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлені наступні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Положеннями ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 132/316/16-ц (провадження № 61-1501св20), від 16 червня 2020 року у справі № 522/20025/14-ц (провадження № 61-3416св20), від 13 травня 2019 року у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18). Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході розгляду справи стороною позивача не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем як дієздатною особою в момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, що є його процесуальним обов`язком. Отже, позивачем не було доведено обставини, на які він посилався як на підставу обґрунтованості своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про відсутність доказів, які б беззаперечно підтвердили абсолютну неспроможність [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України та визнання недійсним договору дарування, укладеного 25.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 2-592. Також, позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, її обґрунтованого розміру, та причинного зв`язку між поведінкою відповідача й заподіяною шкодою, за наявності яких виникає право на таке відшкодування, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь спричиненої моральної шкоди, є необґрунтованими. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи, позивач [PERSON] є інвалідом І групи (а.с.6, 229) та відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору. Частиною 7 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, чинним ЦПК України не передбачено право позивача, звільненого від сплати судових витрат, на відшкодування йому судових витрат у разі відмови йому у задоволенні позову, а тому понесені позивачем судові витрати суд покладає на відповідача. В свою чергу, відповідачем не надано доказів на підтвердження понесення ним судових витрат та заявлено про їх компенсацію.

Outcome: dismissed