Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

В січні 2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до АТ «Укргазвидобування», яким просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у вигляді премії за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів (КПЕ) за 2021 рік у розмірі 46834, 57 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 151 319, 30 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка з 2000 року працювала в Дочірній компанії «Укргазвидобування» АК «Нафтогаз України». З 09.02.2011 року обіймає посаду головного фахівця першого сектора. Відповідно до наказу АТ «Укргазвидобування» від 10.08.2022 року № 314-к 11 серпня 2022 року позивачку було звільнено з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.Позивачка вважає, що йому при звільнені відповідачем не було виплачено заробітну плату у виглядівинагороди за загальні підсумки 2021 року та премію за досягнення КПЕ в 2021 році, яка становить 46834, 57 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2022 року по 12.02.2023 року в сумі 151 319, 30 грн. За таких обставин позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2024 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою від 01.02.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків ухвалою від 07.02.2023 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. 21.02.2024 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки відповідно до вимог Порядку розрахунку та виплати працівникам АТ «Укргазвидобування» винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів право на отримання винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік на час звільнення у позивачки не виникло, оскільки вказаним Порядком передбачена виплата такої винагороди протягом трьох місяців з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні звільненим працівникам, які на 03.10.2022 року не є працівниками підприємства відповідача. З огляду на те, що позивачка була звільнена з роботи 11.08.2022 року, час для виплати вказаної винагороди ще не настав. Просив відмовити у задоволенні позову. 19.03.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вона не визнає доводи відповідача та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. 25.03.2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача не погоджується із відповіддю позивача на відзив та просить суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 04.04.2024 рокув задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою суду від 25.04.2024 року в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 25.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, спираючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем. Так, позивачка згідно наказу №59-к від 24.04.2000 з 25.04.2000 р. була прийнята на посаду старшого бухгалтера ревізора відділу контроль-ревізійної роботи в Дочірній компанії «Укргазвидобування» НАК «НафтогазУкраїни». З 01.06.2001 р. згідно наказу №133-к від 14.06.2001 р. переведена на посаду провідного бухгалтера - ревізора управління контрольно-ревізійної роботи. З 21.10.2002 р. згідно наказу №183-к від 21.10.2002 р. переведена на посаду головного фахівця сектора економічного аналізу цього ж управління. З 17.06.2008 р. згідно наказу №310-к від 17.06.2008 р. переведена на посаду головного фахівця сектора економічного аналізу контрольно-ревізійного управління. З 01.07.2010 р. згідно наказу №295-к від 01.07.2010 р. переведена на посаду головного фахівця відділу внутрішнього аудиту та організаційно-методологічної ти управління контрольно-ревізійної роботи. З 09.02.2011 р. згідно наказу №13-к від 09.02.2011 р. переведена на посаду головного фахівця першого сектора. Відповідно до рішення установчих зборів ПАТ «Укргазвидобування» від 25.12.2012 р. Дочірня компанія «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» з 27 грудня 2012 р. перетворено в ПАТ «Укргазвидобування». ПАТ «Укргазвидобування» з 23.05.2018 р. перейменовано в ATУкргазвидобування» відповідно до рішення акціонера ПАТ «Укргазвидобування» від 21.05.2018 р. №237. Відповідно до наказу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 10.08.2022 р. №314-к, 11 серпня 2022 року [PERSON] була звільнена з роботи за угодою сторін п. 1 ст.36 КЗпП України. Копію наказу AT«Укргазвидобування» №314-к від 10.08.2022 р. про звільнення [PERSON] ,було вручено [PERSON] 29.08.2023 р.прощо міститься відповідний її підпис на наказі. Згідно Розрахунку розміру премії [PERSON] за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів (КПЕ) за 2021 p., нараховано річну премію в розмірі 46 834,57 гривень. Сторона позивача в судовому засіданні зазначає про розмір невиплаченої винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік в сумі 46 834, 57 грн. Вказана сума винагороди стороною відповідача не оспорюється, крім того, представником відповідача підтверджено, що вказана сума є нарахованою, але залишається не виплаченою до припинення чи скасування воєнного стану в Україні. Так, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідач визнає, що він має виплатити позивачувинагороду за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік в сумі 46 834, 57 грн.,але після скасування воєнного стану, оскільки таке рішення було прийнято, щодо всіх звільнених працівників. При цьому відповідач прийняття такого рішення, обґрунтовує наявністю виключних повноважень у роботодавця, його правом визначати час та порядок проведення такого преміювання. Відповідно до Додаткової угоди про припинення трудового договору нарахування та виплата премії Позивачу здійснюється 1) після прийняття рішення акціонером Відповідача щодо порядку розрахунку та виплати річної премії; 2) на основі проведеної оцінки досягнення Позивачем цілей та ключових результатів; 3) після прийняття Відповідачем рішення про порядок розрахунку і виплати премії та 4) на підставі наказу Відповідача про виплату премії за 2021 працівникам. Усі ці обставини настали, а тому спірна сума мала бути виплачена Відповідачем з настанням відповідних обставин. У той же час, у Порядку Відповідач, у якому були досягнуті встановлені йому цілі та ключові результати) встановив умову нарахування та виплати премії звільненим працівникам (нарахування та виплата Річної премії 2021 здійснюється протягом трьох місяців з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні), яка: 1) у порівнянні з працівниками, які перебувають у трудових відносинах з Відповідачем є дискримінаційною, оскільки відсутнє об`єктивне та розумне обґрунтування розмежування осіб, які за результатами роботи протягом 2021 року досягли необхідних показників цілей та ключових результатів, за критерієм працюючих та таких, що припинили трудові відносини з Відповідачем. Така умова порушує принцип рівності прав та можливостей працівників, обмежує за визначеним Відповідачем критерієм права групи осіб на отримання частини заробітної плати, яка фактично була зароблена ними під час роботи у 2021 році: 2) пов`язує момент для нарахування та виплати премії з подією, яку не може бути визнано такою, що має неминуче настати, оскільки настання такої не залежить від волі та поведінки Відповідача та/або Позивача; 3) порушує принцип незворотності дії нормативних актів у часі у порівнянні з тими умовами, на яких працівники досягали встановлені їм індивідуальні цілі та ключові результати і, на яких результати їхньої роботи мали бути оплачені. Слід зазначити, що відповідно до ч.4.1 та 2 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, з закінченням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у час, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст.252 ЦК України, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до лексичного значення словосполучення «має неминуче настати» означає як таке, що обов`язково та безумовно має відбутися. За змістом норми ч. 1 ст. 530 ЦК України, у взаємозв`язку з ч.2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 цього Кодексу, у разі визначення терміну виконання зобов`язання з вказівкою на майбутню подію, нею може бути визнана лише та подія, неминучість якої є безумовна. Подія не може бути визнана такою, що неминуче має настати, якщо вона залежить від суб`єктивної поведінки третьої особи. Відповідно, встановлена Відповідачем умова нарахування та виплати премії не містить ні строку, ні терміну виконання Відповідачем свого зобов`язання з виплати премії. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 04.04.2023 у справі №916/1349/21, від 23.01.2018 у справі №910/30902/15. Отже, на підставі наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині стягнення суми винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік, яка становить 46 834, 57 грн. З огляду на те, що судом встановлено порушення відповідачем строків розрахунку з позивачкою при звільненні, суд вважає доведеними і вимоги позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захистправа працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Таким чином, в даному випадку встановлено, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні позивача, а саме виплату винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік, тому позовні вимоги є обґрунтованими і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток в межах заявленого позивачкою періоду з 12.08.2022 року по 12.02.2023 року в сумі 151 319, 30 грн. Відповідно до довідки AT «Укргазвидобування» про середню заробітну плату за останні два місяці, які передують звільненню №41-1/150 від 18.10.2023 p., середньоденний заробіток [PERSON] складає 1 375,63 гривень. Розрахунок, наданий стороною позивачки, перевірений судом та відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Тобто, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку згідно ст.117 КЗпП України за період (6 місяців) з 12.08.2022 р. по 12.02.2023 р. становить 151319,30 грн. (1 37,63 грн. х 110 робочих днів =151 319,30 грн.) Суд відхиляє заяву відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що листом АТ «Укргазвидобування» від 10.01.2024 р. №2-03-1КІ було надано відповідь на запит адвоката - представника позивачки- разом із запитуваними документами: розрахункові листи за березень 2022 р., за серпень 2022 р., розрахунок відпустки, зведена відомість сум про зарахування на рахунки, розрахунки розміру премій за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів за 2021 р., винагороди за загальні результати роботи за підсумками 2021 р. року, зведена відомість сум для зарахування на рахунки тощо. Звернення до суду із позовом пор захист порушених прав позивачем було вчинено 30.01.2024 року, тобто у передбачений ст. 233 КЗпП України у 3- місячний строк з дня одержання від відповідача письмового повідомлення про суми, нарахованіта виплачені [PERSON] при звільненні. Таким чином строк позовної давності позивачкою не пропущено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21) вказано, що "суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19". За таких обставин суд задовольняє вимоги позивачки та стягує суму винагороди за результатами оцінки досягнення індивідуальних цілей та ключових результатів за 2021 рік, яка становить 46 834, 57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 151319,30 грн. з утриманням із цих сум установлених законодавством України податків і зборів. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Долю судових витрат у вигляд судового збору суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір в сумі 1513, 19 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку та на користь держави судовий збір в сумі 1211, 20 грн. за вимогу позивачки про стягнення заборгованості із заробітної плати, від сплати якого позивачка була звільнена відповідно до діючого законодавства.

Outcome: approved