Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернулась з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що під час шлюбу сторонами було набуте майно, яке належить на праві спільної сумісної власності, а саме: - трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.), яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 5668, виданий 07.12.2015 року, приватним нотаріусом КМНО - Литвин А.С.; - нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.), яке зареєстровано за відповідачем на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 03.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна», договір уступки майнових прав на нерухомість, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 19.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна». Оскільки, добровільної згоди не було досягнуто щодо поділу майна, позивач була змушена звернутись до суду з метою належного його поділу. Відтак, позивач просить суд здійснити поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності, наступним чином: - Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.), яка зареєстрована за відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 5668, виданий 07.12.2015 року, приватним нотаріусом КМНО - Литвин А.С.; - В порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.); - В порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.).; - Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на нежитлове приміщення 384, що розташовано у будинку [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.), яке зареєстровано за Відповідачем на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 03.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна», договір уступки майнових прав на нерухомість, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 19.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна»; - В порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.); - В порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.). 12.09.2022 ухвалою суду було витребувано інформацію про банківські рахунки [PERSON] 20.09.2022 відповідачем було подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що квартира та нежитлове приміщення на час їх придбання взагалі були без ремонту. Спірне майно було придбане та в ньому були зроблені ремонти частково і за кошти відповідача, які були подаровані його матірю та батьком. Відтак, відповідач вважає, що ним було вкладено у нерухомість більше грошових коштів, а тому поділ майна має бути у відповідності до вкладу кожного з подружжя. Таким чином, останній просить суд визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 60% по всій нерухомості, а за [PERSON] визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 40%. 13.02.2023 ухвалою суду було витребувано інформацію про банківські рахунки [PERSON] . Ухвалою суду від 19.06.2023 задоволено клопотання [PERSON] та об`єднано цивільну справу № 757/880/22-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та цивільну справу № 757/15545/23-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частини майна особисто приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, присвоївши об`єднаній справі № 757/880/22-ц. 18.09.2023 матеріали справи № 757/15545/23-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частини майна особисто приватною власністю та поділ спільного майна подружжя передано судді Ільєвій Т.Г. 05.12.2023 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про витребуваня доказів. 18.09.2023 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 27.05.2024 ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання частини майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи без фіксування технінмии засобами, вимоги позову підтримав. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідач систематично подає клопотання про відкладення розгляду справи, яка перебуває в проваджені суду з 2022 року. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Відповідно до принципу 2 Рекомендацій № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів цивільного судочинства, спрямованих на вдосконалення функціонування правосуддя, ухвалених Комітетом Міністрів Ради Європи на 367 засіданні заступників міністрів 28 лютого 1984 року, коли в ході судового провадження сторона поводиться недобросовісно і явно зловживає процедурою з очевидною метою затягти провадження, суд має бути наділений повноваженнями або невідкладно винести рішення по суті справи, або застосувати санкції, такі як накладення штрафу, відшкодування завданих збитків або позбавлення права на процесуальну дію; в особливих випадках суд має бути у змозі стягнути судові витрати з адвоката. Таким чином, суд прийшов до висновку, що судом було забезпечено достатньо можливостей для подання всіх необхідних документів, клопотань, які би забезпечили належне використання свої процесуальних прав та доведення своєї позиції щодо позовних вимог. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 07 грудня 2011 року між [PERSON] , та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1891, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.2011 року. Позивач 22.12.2021 року звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу. Майно, яке було набуто за час проживання однією сім`єю, яке визнається позивачем спільною сумісною власністю подружжя, є: - трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.), яка зареєстрована за Відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 5668, виданий 07.12.2015 року, приватним нотаріусом КМНО - Литвин А.С.; - нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.), яке зареєстровано за Відповідачем на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 03.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна», договір уступки майнових прав на нерухомість, серія та номер АБ/1/ПЗВ-118/41/2015, виданий 19.02.2015, видавник ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна». Так, згоди між позивачем та відповідачем, щодо поділу спільного майна поружжя після припинення шлюбних відносин, не досягнуто. Відповідач розпоряджається та користується спільним майном подружжя на власний розсуд, чим порушує право власності спільного майна дружини. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також, згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Ткачука О.С., суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Фаловської І.М., в Ухвалі від 1 лютого 2017р. у справі 541/642/13-ц зазначила, що кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України, у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям. У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , є обґрунтованими та підлягаються задоволенню, а посилання відповідача на те, що його кошти були витраченні на ремонт та на придбання нерухомого майна, не свідчить про те, що дане майно не було придбане під час шлюбу та на нього не розповсюджується ст. 60 СК України Так, з врахуванням зазначених норм, оскільки сторони не можуть досягнули самостійної згоди щодо поділу майна, суд вважає, що спільне майно подружжя повинно бути поділено у відпровідності до прохальних вимог позивача, а саме: - в порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.); - в порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 105,5 (кв.м.); - в порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.); - в порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) у приватну власність 1/2 частини нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 2,3 (кв.м.). З врахуванням зазначеного, на думку суду, такий розподіл майна по відношенню до сторін буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позовної заяви [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача в сумі 6 810 грн. 00 коп. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Так, позивачем на підтвердження понесених витрат, надано договір про надання правової допомоги, додаток до Договору від 21.12.2021 щодо наданих послуг. Однак не надано квитанції про сплату вартості послуг, у заявленому розмірі, а тому витрати не підлягають стягненню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved