Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначала наступне. 01.12.2003 року на підставі договору дарування, укладеного між нею та її батьком [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Капшуровою Ю.В., вона набула права власності у цілому на 1/4 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, у подальшому їй стало відомо, що 22.03.1997 року за договором міни, посвідченим приватним нотаріусом Яцемірською Т.В., співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] стали у цілому власниками 3/4 частин нерухомого майна за вищевказаною адресою. Позивач вважає, що це нерівноцінний обмін, оскільки з договору міни вбачається, що [PERSON] , [PERSON] обміняли належну їм двокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] (вартістю 5692 грн.) на належні [PERSON] 3/4 частки жилого будинку під номером [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці 1027 кв. м. (вартістю 11\~072 грн.). Також позивач вказала, що вона довідалася про наявність рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] . Згідно цих рішень зменшилася ідеальна частка її батька [PERSON] , а тому і вона отримала меншу частку за договором дарування. Цими рішеннями виконкому установлено ідеальні частки на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] - 1/44, за [PERSON] - 2/25, за [PERSON] - 67/100 та зобов`язано Запорізький міський відділ жилкомунгоспу видати гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на будинок [ADDRESS] згідно їх часток. 25.01.1993 року [PERSON] видане свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] ; [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 2/25 частини цього домоволодіння отримав [PERSON] ; [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 67/100 частин зазначеного майна. Позивач [PERSON] зазначає, що вона не згодна з цими рішеннями виконкому, оскільки її батько [PERSON] не знав про них, до того ж, ці рішення були прийняті після смерті [PERSON] , яка пішла з життя 11.03.1992 року. Також [PERSON] не могла отримати (після смерті) і свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 67/100 частин домоволодіння. Посилаючись на порушення її прав у зв`язку з прийняттям незаконних рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] , просила визнати їх недійсними та скасувати. Крім того в позовній заяві [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачами [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у неї склалася конфліктна ситуація, вона вимушена неодноразово звертатися до голови квартального комітету та до правоохоронних органів з приводу образ і погроз з боку сім`ї Гнисюків, просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні нею ідеальною часткою у праві спільної часткової власності шляхом заборони відповідачам [PERSON] та [PERSON] чинити їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нею часткою житлової будівлі по [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, для чого прибрати арку з виноградною лозою на відстань передбачену відповідними нормами та демонтувати мережі водоводу і електропостачання, проведені по частині стіни і даху належної їй оселі. \~Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2023 року прийнято до розгляду цю позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 09.11.2023 року (а.с.\~93-94). \~27.09.2023 року від третьої особи П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника та вирішення спору на розсуд суду (а.с.\~101). \~09.10.2023 року від відповідача - Запорізької міської Ради надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначалося, що предметом даного позову є усунення перешкод в здійсненні права власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У відзиві представник відповідача посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/427/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про приведення у відповідність до фактичного розміру часток в праві спільної часткової власності на нерухоме майно та вказує, що цим рішення позовні вимоги [PERSON] задоволено. Тому представник відповідача - Запорізької міської Ради зазначає, що права Запорізької Міської Ради не можуть бути порушені у разі задоволення позовних вимог та вказує на те, що покладається на розсуд суду. При цьому представник Запорізької міської Ради посилається на Постанову Запорізького апеляційного суду від 09.03.2021 року, згідно якої позов [PERSON] задоволено (а.с.\~102-104). 17.10.2023 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони вказали, що не визнають позовні вимоги [PERSON] . Зокрема, стосовно того, що позивач просить визнати недійсними і скасувати рішення від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] вказали наступне. Відповідачі, посилаючись на те, що [PERSON] набула права власності на ту частину будинку, яка закріплена в договорі дарування і її право власності на 1/4 частину спірного будинку виникло за договором дарування 01.12.2003 року, вона не може вимагати скасування рішень, прийнятих в 1992 році, оскільки на той час вона не мала жодного відношення до спірного будинку. Права [PERSON] не порушені та не могли бути порушені оспорюваними рішеннями виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів, оскільки вони були видані в 1992 році, тобто, за 11 років до набуття позивачем права власності на 1/4 частину будинку.\~ Також у відзиві вказано, що питання правильності визначення часток співвласником у праві власності на спірне домоволодіння вже було предметом судового розгляду у справі № 336/427/16-ц і всі обставини щодо цього були встановлені судами першої та апеляційної інстанції. Встановлені вказаними судовими рішеннями обставини спростовують твердження позивача про порушення оспорюваними рішеннями її прав.\~ Також відповідачі [PERSON] та [PERSON] у цьому відзиві заявили про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсними і скасування рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] . \~Також у відзиві вказано, що стосовно позовних вимог про заборону відповідачам [PERSON] та [PERSON] чинити перешкоди у здійснення права користування та розпорядження часткою житлової будівлі, відповідачі вважають такі вимоги недоведеними. Позивач не надала жодних доказів та нормативного обґрунтування на підтвердження своїх вимог, не довела факт порушення відповідачами її прав. У відзиві також вказано, що з боку відповідачів жодних порушень прав позивача допущено не було. Системи водоводу та електропостачання були змонтовані що до придбання ними 3/4 частин в спірному домоволодінні і не чинять будь-яких перешкод для позивача. Навпаки, як вважають відповідачі, [PERSON] нехтує їх правами співвласників, на дотримується правил добросусідства, та не бажає врегулювати спір щодо поділу домоволодіння. Тому, як вказано у відзиві, відповідачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні ними права власності. Просили суд залишити без задоволення позов [PERSON] , застосувавши трирічний строк позовної давності до частини позовних вимог [PERSON] (а.с.\~116-122). \~09.11.2023 року від відповідача районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надійшло клопотання про витребування із Державного архіву Запорізької області доказів - рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] та документів, на підставі яких вони були прийняті. Також у цьому клопотанні заявлено про проведення підготовчого засідання без їх участі. (а.с.\~123). \~09.11.2023 року в судовому засіданні представник позивача адвокат Мироненко О.П. заявив клопотання про витребування у відповідача районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району доказів - рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] . Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокатом Аворник Л.В. заявлено клопотання про роз`єднання позовних вимог [PERSON] , виділивши в самостійне провадження позовні вимоги про заборону відповідачам [PERSON] та [PERSON] чинити перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження [PERSON] часткою житлової будівлі по [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, шляхом прибирання арки з виноградною лозою на відстань, передбачену відповідними нормами та демонтажу мережі водоводу і електропостачання.\~ \~Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Аворник Л.В. про роз`єднання позовних вимог відмовлено. Клопотання представника районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про витребування із Державного архіву Запорізької області доказів - рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] та документів, на підставі яких вони були прийняті задоволено. Витребувано вказані письмові докази з Державного архіву Запорізької області. У задоволенні клопотання представника позивача про витребування цих доказів у відповідача - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі, справу призначено на 29.01.2024 року (а.с.\~136-137). 13.12.2023 року надійшла відповідь за підписом директора Державного архіву Запорізької області (вих. № 05-07/Ф-2486), з якої вбачається, що засідання виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 21 липня 1992 року, 21 грудня 1992 року не проводились та протоколи не складались, тому надати рішення № 21/12 та № 471/12 щодо про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] та документів до них немає можливості. До листа додано копію рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя № 471 від 10 грудня 1992 року «Про затвердження актів приймання індивідуальних житлових будинків в експлуатацію, як належать на праві особистої власності в Шевченківському районі, представлених на розгляд малим підприємством «Посредник» та копію рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя № 21 від 21 січня 1992 року «Про визнання приналежності житлових будинків по [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.\~154-159). 29.01.2024 року за письмовим клопотанням представника відповідачів адвоката Аворник Л.В. судове засіданні відкладено на 26.03.2024 року. В судовому засіданні, яке відбулося 26.03.2024 року, представник позивача надав ряд документів, заявивши усне клопотання про поновлення строків на подання доказів.\~ Ухвалою від 26.03.2024 відмовлено у задоволенні клопотання позивача у поновлення строків на подання доказів, постановлено докази до розгляду не приймати. В цьому ж судовому засіданні заслухано вступні промови учасників справи, що з`явилися до суду, розпочато дослідження доказів, у зв`язку із закінченням робочого часу оголошено перерву в судовому засіданні до 28.05.2024. 28.05.2024 закінчено розгляд справи. В судові засідання представники районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району, Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської Ради та третьої особи не з`являлися.\~ Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до таких висновків.\~ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/4 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (на підставі договору дарування від 01.12.2003 року, укладеного між нею та її батьком [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Капшуровою Ю.В. Зі змісту цього договору дарування видно, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 1/4 частину жилого будинку [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 1035 кв. м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: жилий будинок, глиновальков. і обкл. 1/ 2 цеглою, житловою площею 47,1 кв. м., зазначений в плані літерою А, сарай, зазначений в плані літерою Б, літня кухня, зазначена в плані літерою В, вбиральня, зазначена в плані літерою Г, паркан, зазначений в плані цифрою №1, водопровід, зазначений в плані цифрами № 4, 5, недобудований гараж, зазначений в плані літерою Е, сарай, зазначений в плані літерою З, сарай, зазначений в плані літерою Ж, навіс, зазначений в плані літерою И, хвіртки, зазначені в плані цифрами № 7, 9, замощення, зазначене в плані літерою І, паркан, зазначений в плані цифрою № 10. 1/4 частина вищевказаного жилого будинку належить Дарувателю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Запорізьким міськжитлоуправлінням 25.01.1993 року за № 15, зареєстрованого у Запорізькому МБТІ 25.01993 року в реєстровій книзі № 37 під реєстровим № 7824 (а.с.\~125). Задовго до укладання цього договору дарування, ще за життя [PERSON] (батька позивачки [PERSON] ) на підставі договору міни від 22.03.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Яцемірською Т.В., співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] стали у цілому власниками 3/4 частин нерухомого майна за вищевказаною адресою. Зі змісту договору міни вбачається, що [PERSON] , [PERSON] обміняли належну їм двокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , житловою площею 30, 6 кв. м., загальною площею 53, 02 кв. м. на належні [PERSON] 3/4 частки жилого будинку під номером [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці 1027 кв. м., які складаються з житлового будинку позначеного у плані літерою «А» житловою площею 39,7 кв. м., сараю, позначеного у плані літерою «Б», літньої кухні, позначеної літерою «В», недобудованого гаража, позначеного літерою «Е», вбиралень, позначених літерами «Д, Г», парканів, позначених в плані цифрами № 1, 2, водогону, позначеного в плані цифрами «№ 4, 5». Також у договорі міни зазначено, що 3/4 частини вказаного жилого будинку під номером 22 належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадкування за заповітом, виданому П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.06.1993 року за реєстровим № 1-859 та свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25.01.1993 року Запорізьким міськжилуправлінням, що підтверджено довідкою-характеристикою Запорізького МБТІ від 28.02.1997 р. за № 1-236 (а.с.\~16). Таким чином, зі змісту договору міни та договору дарування вбачається, що теперішнього часу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача [PERSON] (1/4 частка) та відповідачів [PERSON] , [PERSON] (3/4 частки). В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. \~Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною. Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. \~Суд, вирішуючи спір про усунення перешкод в здійсненні права власності, виходить з наступного.\~ \~Позивач [PERSON] , заявивши вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нею ідеальною часткою у праві спільної часткової власності шляхом визнання недійсними та скасування рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] , посилалася на положення статті 393 ЦК України і виходила з того, що цими рішеннями порушені її права як власника частки у праві власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною другою\~статті 19\~Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). За змістом частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. \~Частиною 2 статті 393 ЦК України передбачено, якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Судом встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача [PERSON] (1/4 частка) та відповідачів [PERSON] , [PERSON] (3/4 частки). Зі змісту оскаржуваних позивачем рішень від 21.12.1992 року № 471/12 та від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів про зміну ідеальних часток на будинок [ADDRESS] вбачається наступне. В рішенні від 21.07.1992 року № 21/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів вказано: Виконавчий комітет, розглянувши заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зміну ідеальних часток домоволодіння [ADDRESS] , встановив, що [PERSON] побудувала службову прибудову «а», літню кухню «В» на підставі рішення головного архітектора міста від 04.04.1979 р., 07.04.1992 р. № 336/79, № 300/92, у зв`язку з чим змінилися ідеальні частки співвласників. Установити ідеальні частки на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] - 1/44, за [PERSON] - 2/25, за [PERSON] - 67/100. Запорізькому міському відділу комунального господарства видати гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на будинок [ADDRESS] згідно їх часток (а.с.\~46). В рішенні від 21.12.1992 року № 471/12 виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів зазначено: Виконавчий комітет, розглянувши заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зміну ідеальних часток домоволодіння [ADDRESS] , встановив, що [PERSON] побудувала службову прибудову «а», літню кухню «В» на підставі рішення головного архітектора міста від 04.04.1979 р., 07.04.1992 р. № 336/79, № 300/92, у зв`язку з чим змінилися ідеальні частки співвласників. Установити ідеальні частки на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] - 1/44, за [PERSON] - 2/25, за [PERSON] - 67/100. Запорізькому міському відділу комунального господарства видати гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на будинок [ADDRESS] згідно їх часток (а.с.\~23). На підставі останнього рішення 25 січня 1993 року [PERSON] видане свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS] (а.с.\~28), свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на 67/100 частин зазначеного майна отримала [PERSON] (а.с.\~30), а свідоцтво № [NUMBER] на 2/25 частини будинку видане [PERSON] (а.с.\~29). Наслідком складання вказаних часток є результат, що дорівнює одиниці (67/100 + 2/25 (або 8/100) + (або 25/100) = 1. Позивач вважає, що ці рішення є незаконними, оскільки протиправно, без відома її батька [PERSON] було змінено частки, які належать співвласникам домоволодіння (та які були визначені раніше у рівних частках) на користь [PERSON] та [PERSON] , хоча на час прийняття оскаржуваних рішень виконкому [PERSON] вже не було (вона померла [INFO] ) - копія свідоцтва про смерть на а.с.\~22. Судом встановлено, що оскаржувані рішення виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів не приймалися, що підтверджується відповіддю директора Державного архіву Запорізької області [PERSON] (вих. № 05-07/Ф-2486), з якої вбачається, що засідання виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 21 липня 1992 року, 21 грудня 1992 року не проводились та протоколи не складались, тому надати рішення №21/12 та № 471/12 не є можливим. До листа долучені копії рішень виконавчого комітету\~Шевченківської районної Ради народних депутатів за № 21 від 21.01.1992 та № 471 від 10.12.1992, що постановлені з інших питань та не стосуються зміни ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] (а.с. 154-159). Втім при вирішенні справи суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц. Як зазначив Верховний Суд, згідно пункту 6\~статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Суд враховує, що [PERSON] прийняла в дар від свого батька\~ [PERSON] саме 1/4 частку у праві власності на домоволодіння. Як зазначено у договорі дарування 1/4 частина вищевказаного жилого будинку належить Дарувателю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Запорізьким міськжитлоуправлінням 25.01.1993 року за № 15, зареєстрованого у Запорізькому МБТІ 25.01993 року в реєстровій книзі № 37 під реєстровим № 7824. Отже, [PERSON] було беззаперечно відомо, що він має право власності на 1/4 частку домоволодіння на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності. [PERSON] за життя не оскаржував вказане свідоцтво про право власності та правовий акт, на підставі якого воно видано.\~ Вказане свідчить, що він не реалізував своє право на оспорення, а отже таке право припинилося, відповідно це право\~не успадкувала [PERSON] . До того ж і сама [PERSON] з 2003 по 2016 рік не оспорювала розмір своєї частки у спільному майні. Таким чином суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними та скасування рішень виконавчого комітету Шевченківської Ради народних депутатів № 471/12, № 21/12. Інша частина позовних вимог [PERSON] полягає в тому, що вона просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні нею ідеальною часткою у праві спільної часткової власності шляхом заборони відповідачам [PERSON] та [PERSON] чинити їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нею часткою житлової будівлі по [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, для чого прибрати арку з виноградною лозою на відстань передбачену відповідними нормами та демонтувати мережі водоводу і електропостачання, проведені по частині стіни і даху належної їй оселі. \~Судом досліджені копії письмових доказів, наданих позивачем [PERSON] на підтвердження цих позовних вимог:\~ - заяви [PERSON] на ім`я голови квартального комітету № 92 від 11.05.2011 р., від 01.10.2015 р., від 22.10.2015 р. про прийняття заходів щодо сім`ї [PERSON] з приводу закриття останніми куском заліза її вікна; щодо вимог сім`ї Гнисюків про закриття вікна в її кухні та їх погроз щодо перекриття їй доступу до газу та про інші недобросусідські вчинки [PERSON] , [PERSON] (а.с.\~54, 55, 57); - відповідь голови квартального комітету № 92 від 23.10.2015 р. зі змісту якої вбачається, що від [PERSON] надходили скарги на родину [PERSON] . Як вказувала голова квартального комітету, [PERSON] також принесла до неї скаргу на [PERSON] . На пропозицію голови квартального комітету зустрітися всім разом з нею та обсудити скарги, [PERSON] відмовилась (а.с.\~58); - заява [PERSON] до правоохоронних органів про вчинення злочину, передбаченого ст. 129 ККУ за фактом наявності образ та погроз з боку [PERSON] та [PERSON] щодо завдання шкоди здоров`ю і погроз вбивством членам сім`ї [PERSON] (а.с.\~63); - відповіді з Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області від 19.10.2015 р., 27.06.2018 р., від 02.11.2018 р., від 30.04.2021 р., від 10.06.2021 р., від 24.11.2021 р., з яких вбачається, що [PERSON] зверталася до правоохоронних органів щодо проведення профілактичних бесід у зв`язку з конфліктами зі співвласниками будинку, та їй було надано відповіді про проведення (або про непроведення таких профілактичних бесід) з [PERSON] та є інформація про винесення останній офіційного попередження. У відповідях зазначалося, що мають місце цивільно-правові відносини між конфліктуючими сторонами, які мають вирішуватися в судовому порядку (а.с.\~56; 59-62; 64) - заява [PERSON] до ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ» щодо погроз співвласників відрізати труби газопостачання (а.с.\~65); - відповідь головного інженера РГК « «ЗАПОРІЖГАЗ» стосовно того, що за цією адресою не будуть проводитися роботи по реконструкції газопроводу без згоди усіх співвласників житлового будинку (а.с.\~66); - пропозиція позивача [PERSON] та її чоловіка до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про укладання договору земельного сервітуту та проект такого договору від 11.12.2022 року (а.с.\~42; 43-45). \~Вищевказані письмові докази свідчать лише про те, що між співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] існують тривалі неприязні стосунки, які часом доходять до образ чи погроз.\~ Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 6 ст.\~81\~ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем належним чином не доведено, що проведення електромережі, водоводу, розміщення арки з виноградною лозою суперечить чинному законодавству, зокрема у позові навіть відсутні посилання та відповідні вимоги Державних будівельних норм чи інших актів, що регулюють такі питання. Крім того, порушені позивачем перед судом питання потребують спеціальних знань, однак клопотань про призначення експертиз позивач не заявляв. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. \~Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. \~Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. \~Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed