Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Субота М.І., звернувся до суду з позовом до департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська міська рада, про визнання укладеним договору оренди землі, згідно з яким просить визнати укладеним договір оренди земельної ділянки. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 05.09.2019 рішенням Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690 (п. 1.7) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] ) та вирішено передати її в оренду строком на 5 років до 05.09.2024. На зазначеній земельній ділянці розташовано об`єкт нерухомого майна кафе, а також літня тераса, які належать позивачу на праві приватної власності. Незважаючи на рішення Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690 (п. 1.7), договір оренди земельної ділянки не укладений до цих пір з вини відповідача. 03.06.2022 відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га (справа в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області №308/6850/22). Ухвалою суду від 05.12.2023 у справі №308/6850/22 провадження у справі закрито з підстав відсутності предмету спору (позивач сплатив суму коштів добровільно). Отже, зобов`язання із сплати орендної плати за землю позивачем виконано в повному обсязі. Проте, згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку відсутні зареєстровані відомості про оренду даної земельної ділянки. Листом від 06.11.2023 позивач звернувся до Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради із заявою про укладення договору оренди, однак листом №К-165/30/01-07 від 26.12.2023 відмовлено у задоволенні заяви. 04.01.2024 позивач повторно звернувся з пропозицією про укладення договору оренди землі, однак листом №К-1/24.01-07 від 19.01.2024 відмовлено в укладенні договору оренди та запропоновано повернутися до розгляду відповідного питання після розроблення та затвердження відповідної містобудівної документації та за умови врахування при розрахунку розміру орендної плати індексу інфляції на 2023 рік. Підставою формування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, став розроблений позивачем на підставі рішення Ужгородської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зазначений проект землеустрою, своєю чергою, затверджено у встановленому ЗК України порядку рішенням Ужгородської міської ради. Таким чином, як зауважує позивач, Ужгородська міська рада в межах своєї компетенції прийняла рішення про надання спірної земельної ділянки позивачу в оренду, встановивши в рішенні Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690 (п. 1.7) істотні умови договору оренди (земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] ) та передати її в оренду строком на 5 років до 05.09.2024. Наведене свідчить про наявність обумовленого приписами ст. ст. 116, 124 ЗК України волевиявлення Ужгородської міської ради на надання позивачу земельної ділянки в оренду, оформлене рішенням ради, яке є підставою для укладання договору оренди земельної ділянки з позивачем. Зазначає, що своєю чергою повноваження департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради згідно з Положенням про департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (надалі Положення), затвердженим рішенням Ужгородської міської ради №479 від 28.10.2021, не передбачають можливості самостійно приймати рішення про надання чи ненадання комунального майна, в тому числі земельних ділянок, в оренду, позаяк в спірних правовідносинах відповідач лише виступає орендодавцем комунального майна та реалізує волю власника майна територіальної громади м. Ужгорода, від імені якого діє Ужгородська міська рада на укладення договорів оренди, про що зазначається у відповідних рішеннях органу місцевого самоврядування. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати укладеним з дня набрання чинності рішенням суду договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] , укладений між департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради (м. Ужгород, пл. Поштова, 3, код ЄДРПОУ 36541721), як орендодавцем, та [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), як орендарем, в редакції, зазначеній в прохальній частині позову. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.05.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17.02.2021 від представника відповідача департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду надійшов відзив на позов, згідно з яким просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві представник відповідача зазначив, що згідно з пунктом 1.5 рішення ХХХ сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 13.12.2018 №1350 [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0400 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.7 рішення ХХХІХ сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 05.09.2019 №1690 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:25:001:0047) площею 0,0400 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] та передано її в оренду строком на 5 років до 5 вересня 2024 року. Державна реєстрація земельної ділянки проведена 20.06.2019. Відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 16.04.2019 №213/03-08/19 за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0400 га, що надається для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування надано інформацію про наступні обмеження: 1) обмеження щодо містобудівної документації: згідно з генеральним планом м. Ужгорода (2004) ділянка знаходиться на території позначеній як зелена зона загального користування. Земельна ділянка розташована на території парку призначеній для розміщення об`єктів громадської забудови. На ділянці розташовано приватний об`єкт нерухомого майна; 2) обмеження щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка знаходиться за межами червоних ліній [ADDRESS] ; 3) обмеження щодо інженерних мереж: по ділянці проходять охоронні зони енергетичної системи, інженерних мереж водопроводу 0,0058 га та каналізації 0,0064 га; 4) обмеження щодо нового будівництва і реконструкції: в межах охоронних зон нове будівництво заборонено. На іншій території допускається реконструкція та обслуговування існуючої будівлі з дотримання нормативних вимог та відповідно до вимог містобудівної документації. За результатами розгляду проекту землеустрою, враховуючи рішення №1350 ХV сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 13.12.2018, а також те, що ділянці наявний об`єкт нерухомого майна, управління містобудування та архітектури погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0400 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Рішенням VIII сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 03.08.2021 №350 було затверджено «Детальний план території Боздоського парку». Відповідно до вказаної містобудівної документації земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, знаходиться на території, позначеної як торгівельні зони (Г-6). Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 у справі №260/8230/21, що набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення VIII сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 03.08.2021 №350 про затвердження «Детального плану території Боздоського парку». Представник відповідача вказує, що землевпорядна документація по формуванню території парку пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Боздоський», як об`єкта цивільних прав з відображенням такої інформації у ДЗК, не розроблена. Наразі відсутні інші рішення міськради про затвердження містобудівної документації на відповідній території, окрім генплану м. Ужгорода. Згідно з генеральним планом м. Ужгорода 2004 року земельна ділянка знаходиться на території, позначеній як зелена зона загального користування. Відповідно до вказаної містобудівної документації земельна ділянка також розташована на території парку пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Боздоський», призначеній для розміщення об`єктів громадської забудови. Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» відповідач пропонував повернутися до укладення договору після розроблення та затвердження відповідної містобудівної документації. Про ці підстави відповідач зазначив у листах департаменту від 26.12.2023 №К-165/30.01-07 та від 09.01.2024 №К-1/24.01-07. Тому, відповідач вважає правомірною відмову від укладення договору оренди спільної земельної ділянки. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Субота М.І. у судове засідання не з`явилися, при цьому останній подав до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Представник відповідача департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради Баняс В.Ю. у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі на підставі наявних у суду матеріалів, повністю підтримуючи позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмові пояснення щодо позову та відзиву на позов не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з пунктом 1.5 рішення ХХХ сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 13.12.2018 №1350 [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0400 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.7 рішення ХХХІХ сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 05.09.2019 №1690 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:25:001:0047) площею 0,0400 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] та передано її в оренду строком на 5 років до 5 вересня 2024 року. Державна реєстрація земельної ділянки проведена 20.06.2019. Листом від 06.11.2023 позивач звернувся до департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради із заявою про укладення договору оренди. Листом відповідача №К-165/30/01-07 від 26.12.2023 позивачу відмовлено у задоволенні заяви. 04.01.2024 позивач повторно звернувся з пропозицією про укладення договору оренди землі. Листом відповідача №К-1/24.01-07 від 19.01.2024 позивачу відмовлено в укладенні договору оренди та запропоновано повернутися до розгляду відповідного питання після розроблення та затвердження відповідної містобудівної документації та за умови врахування при розрахунку розміру орендної плати індексу інфляції на 2023 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначеними Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі». За змістом ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі » орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Приписами ч. 1 ст. 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України). За змістом ч. 6 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Відповідно до ч. 12 ст. 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюється, зокрема, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Як встановлено судом, підставою формування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047 площею 0,0400 га став розроблений позивачем на підставі рішення Ужгородської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який, своєю чергою, затверджено у встановленому ЗК України порядку рішенням Ужгородської міської ради. Таким чином, Ужгородська міська рада в межах своєї компетенції прийняла рішення про надання спірної земельної ділянки позивачу в оренду, встановивши в рішенні Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690 (пункт 1.7) істотні умови договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] ) та передати її в оренду строком на 5 років до 5 вересня 2024 року. Наведене свідчить про наявність обумовленого приписами ст. ст. 116, 124 ЗК України волевиявлення Ужгородської міської ради на надання позивачу земельної ділянки в оренду, оформлене рішенням ради, яке є підставою для укладання договору оренди земельної ділянки з позивачем. Відповідно до п. п. 2.1.5, 2.1.8 Положення про департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради №479 від 28.10.2021, основними завданнями департаменту є, зокрема, здійснення повноважень уповноваженого власника комунального майна, засновника комунальних підприємств, установ і організацій та здійснення щодо останніх функцій уповноваженого органу управління у сфері орендних відносин в межах чинного законодавства; здійснення від імені міської ради повноважень орендодавця земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Ужгорода. Пунктом 2.3.6 Положення визначено, що департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради виступає орендодавцем цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів і нерухомого майна (будівель, споруд, нежилих приміщень, незавершених будівництвом об`єктів, індивідуально визначеного майна тощо), що перебувають у власності міста, проводить конкурси та аукціони на придбання права оренди нерухомого майна, укладає угоди щодо оцінки вартості орендованого майна; на підставі рішень міської ради укладає від її імені договори оренди та купівлі-продажу земель, що перебувають у комунальній власності міста. Рішенням Ужгородської міської ради №356 від 30.08.2016 затверджено Тимчасове положення про порядок надання земельних ділянок, що знаходяться в розпорядженні Ужгородської міської ради, в оренду фізичним та юридичним особам . Пунктом 8.1 Тимчасового положення визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають в комунальній власності, здійснюється на підставі рішення Ужгородської міської ради, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. За змістом п. п. 9.1, 9.3 Тимчасового положення забезпечення оформлення договорів оренди землі покладається на департамент, згідно з рішенням міської ради та формою договору оренди земельної ділянки (додаток 1). Підготовка договору оренди землі фізичним та юридичним особам проводиться департаментом протягом 14 днів з дня отримання всіх необхідних документів для його виготовлення. Підставою для укладення договору оренди землі є: витяг з рішення Ужгородської міської ради про надання в оренду земельної ділянки, виготовлений та завірений печаткою протокольного відділу міської ради; наявність усіх документів, необхідних для укладення договору оренди земельної ділянки визначених даним Положенням (п. 9.6 Тимчасового положення). Перелік необхідних для укладення договору оренди документів визначений, зокрема, в п. 7.19 Тимчасового положення, відповідно до якого ще на стадії розгляду поданого заявником проект землеустрою/технічної документації постійна комісія органу місцевого самоврядування до наступного засідання надає подані відповідним відділом документи та приймає рекомендації міській раді щодо прийняття нею рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання заявнику земельної ділянки в оренду чи його відхилення. Рекомендації постійної комісії оформлюються протоколом, який після його підписання головою та секретарем постійної комісії передається відповідному відділу. Відповідний відділ протягом трьох робочих днів з моменту підписання протоколу надає департаменту копії наступних документів: витягу з Державного земельного кадастру; витягу з рішення сесії Ужгородської міської ради згідно якого надано дозвіл на розроблення проекту відведення; висновку про погодження проекту відведення земельної ділянки; - план схеми земельної ділянки; акту встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); документу, що посвідчує право власності (користування) на нерухоме майно, яке розміщене на даній земельній ділянці (у разі наявності); кадастрового плану земельної ділянки; копія паспорту та ідентифікаційного коду (для заявників фізичних осіб); копія витягу (виписки) з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців. Департамент міського господарства впродовж одного робочого дня з моменту одержання всіх необхідних документів звертається із відповідною заявою через Центр надання адміністративних послуг до управління Держгеокадастру в Ужгородському районі для одержання витягів з технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель. Відповідно до п. 7.23 Тимчасового положення міська рада приймає рішення про: затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання заявнику земельної ділянки в оренду або про відмову у задоволенні заяви заявника про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання заявнику земельної ділянки в оренду. У разі прийняття рішення міської радою про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання заявнику земельної ділянки в оренду заявнику разом з витягом з рішення сесії Ужгородської міської ради надається для підписання проект договору оренди землі. Відповідний відділ протягом трьох робочих днів після затвердження проектів землеустрою та надання в оренду земельних ділянок надає департаменту три примірники витягів з рішення сесії Ужгородської міської ради про затвердження проектів землеустрою та надання в оренду земельних ділянок. Департамент впродовж чотирнадцяти днів з моменту одержання всіх необхідних документів формує проект договору оренди земельної ділянки (п. 7.25 Тимчасового положення). Згідно з п. 9.13 Тимчасового положення підписаний директором департаменту договір оренди землі (в трьох екземплярах) з актом приймання-передачі, передається орендарю через Центр надання адміністративних послуг разом з витягом з рішення сесії Ужгородської міської ради про затвердження землевпорядної документації та/або надання в оренду земельної ділянки для подальшої державної реєстрації права оренди землі, уповноваженим на це органом у відповідності до вимог чинного законодавства. Таким чином, системна оцінка означених приписів Тимчасового положення, якими врегульовано процедурні питання надання в оренду земельних ділянок комунальної власності Ужгородською міською радою свідчить, що усі необхідні документи для укладення договору оренди землі передаються земельною комісією Департаменту міської інфраструктури ще до прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження землевпорядної документації, а на Департамент покладено виключно обов`язок отримання витягу з технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель та впродовж чотирнадцяти днів з дати одержання всіх необхідних документів, в тому числі витягів з рішення сесії Ужгородської міської ради про затвердження проектів землеустрою та надання в оренду земельних ділянок сформувати проект договору оренди земельної ділянки та підписані керівником Департаментом три примірники такого договору передати Орендарю для підписання. Підставою відмови позивачу в укладенні з ним договору оренди було скасування детального плану Боздоського парку рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/8230/21. Разом з тим, відповідачем залишено поза увагою, що детальний план Боздоського парку був чинним станом на час прийняття рішення Ужгородської міської ради Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690, п. 1.7, якою в межах компетенції було прийнято рішення про надання позивачу такої земельної ділянки в оренду, а відтак, без внесення змін чи скасування такого рішення органу місцевого самоврядування департамент, як структурний підрозділ Ужгородської міської ради, не в праві самостійно відмовляти позивачу в укладенні договору оренди, рішення щодо укладення якого вже було прийнято повноважним органом Ужгородською міською радою. Повноваження Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради згідно з положеннями вказаного вище Положення не передбачають можливості самостійно приймати рішення про надання чи ненадання комунального майна, в тому числі земельних ділянок, в оренду, позаяк в спірних правовідносинах відповідач лише виступає орендодавцем комунального майна та реалізує волю власника майна територіальної громади м. Ужгорода від імені якого діє Ужгородська міська рада на укладення договорів оренди, про що зазначається у відповідних рішеннях органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Позивачем здійснено всі необхідні дії, які визначені наведеними вище положеннями земельного законодавства з метою укладення договору оренди, натомість відповідач, як орган, уповноважений на укладення договору за відсутності законодавчо визначених перепон неправомірно ухилився від свого обов`язку щодо його укладення. Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 та «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»). Європейській суд з прав людини вказував, що поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття «правомірні очікування», тобто, законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу («Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012) Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011). Між ти, відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У Рішенні Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року №16-рп/2004 закріплено, що Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності. Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі. Закони, інші нормативно-правові акти, які визначають порядок реалізації встановлених Конституцією України та міжнародними договорами прав і свобод людини і громадянина, в тому числі порядок набуття права власності, не повинні звужувати, заперечувати чи в будь-який інший спосіб обмежувати ці права і свободи. Порядок безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок державної та комунальної власності не повинен встановлювати обмеження щодо виникнення права у громадян (абзац п`ятий підпункту 5.5 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005). Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 16 жовтня 2008 року №24-рп/2008 визначив, що право власності, у тому числі й приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян. Разом з тим, у Рішенні від 05 червня 2019 року № 3-р(І)/2019 Конституційний Суд України закріпив, що хоча право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів. Перший протокол до Конвенції у статті 1 «Захист власності» передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Європейський суд з прав людини у пункті 71 рішення від 19 червня 2001 року у справі «Звежинський проти Польщі» (заява №34049/96) зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року у справі «Прессоз компанія Нав`єра С. А.» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium)). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong et Lonnroth c. Suede)). Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинне бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом» (рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За змістом ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, в тому числі й право оренди має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, тобто такі ж права, як і при захисті права власності. З огляду на викладене, враховуючи прийняття Ужгородською міською радою Ужгородської міської ради ХХХІХ сесії VI скликання №1690, п. 1.7, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування по [ADDRESS] ) та передати її в оренду строком на 5 років до 5 вересня 2024 року, бездіяльність та зволікання відповідача щодо укладення договору оренди є порушенням «правомірних очікувань» позивача на отримання в користування земельної ділянки в порядку, встановленому чинним законодавством України. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади, державні органи та органи державної влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках затверджувати типові договори. При укладенні договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За приписами ст. ст. 641, 642 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Додатком №1 до Тимчасового положення Ужгородською міською радою затверджено Типовий договір оренди землі забезпечення, оформлення якого у відповідній редакції покладається на відповідача відповідно до п. 9.1 Тимчасового положення. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Пропонована позивачем редакція договору оренди землі загалом відповідає затвердженій Ужгородською міською радою Типовій формі договору оренди, в тому числі й щодо умов, які законом визнаються істотними (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:25:001:0047, площею 0,0400 га, 1009528,00 грн. (п. 5 договору оренди) підтверджується витягом з технічної документації з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, а застосована в п. 10 договору ставка орендної плати 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки відповідає встановленому Ужгородською міською радою в п. 2.4 Порядку встановлення ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради №1651 від 19.02.2015, розміру 3% від нормативно-грошової оцінки за земельну ділянку відповідного цільового призначення (https://rada-uzhgorod.gov.ua/uploads/sites/2/2016/12/R_1651_porjadok_vstan_stavok_orendnoi_platu.pdf). Відповідно до п. 7.27 Тимчасового порядку строк надання земельної ділянки у користування обчислюється з дня прийняття рішення міською радою про затвердження проекту землеустрою. Відповідні положення зазначені також й в п. 9.12 Тимчасового порядку, за якими термін дії договору оренди землі визначається з моменту прийняття відповідного рішення Ужгородською міською радою про надання в оренду земельної ділянки. В той же час, днем набрання чинності договором відповідно є день набрання чинності судовим рішенням в даній справі. У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Щодо належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19) Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, згідно з яким, якщо орендодавець відмовляється чи ухиляється від укладення додаткової угоди до договору оренди землі, обов`язковість укладення якої передбачена частиною восьмою статті 33 Закону України «Про оренду землі», то належним способом захисту порушеного права є визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту. З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним способом захистку буде визнання укладеним договору оренди земельної ділянки з викладенням його змісту, а тому позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У відповідності\~до ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути судовий\~збір у розмір 1211,20 грн.

Outcome: approved