Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

Короткий зміст вимог. [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису строком на 6 місяців, в якій просить заборонити кривднику [PERSON] : перебувати за адресою її проживання: [ADDRESS] ; наближатися на відстань 100 метрів до місця її проживання за адресою: [ADDRESS] ; наближатися на відстань 100 метрів до місця її роботи за адресою: вул. Грушевського, 138-А, м. Красилів, Хмельницький район, Хмельницька область особисто і через третіх осіб розшукувати її, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Свою заяву обґрунтовує, тим, що вже протягом року потерпає від домашнього насильства, яке чинить над нею колишній чоловік [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чинить стосовно неї домашнє насильство. Систематично, проявляє стосовно неї безпідставну агресію, цькувати, психологічно тиснути, виражатися на її адресу нецензурною лайкою, принижує, погрожує фізичною розправою, оскільки між ними існують неприязні відносини, погрожує вбивством, залякує, штовхає, шарпає, погрожує небезпечними предметами, що можуть завдати фізичної шкоди, псуванню особистого майна. Вказані дії кривдника завдають шкоду її психологічному та фізичному здоров`ю. Вказує, що налякана й пригнічена, стан здоров`я постійно погіршується через насильство з боку кривдника, вона постійно перебуває в стані тривоги та страху. За захистом вона змушена звертатися в поліцію, проте кривдник не зважає на це і насильство не припиняється. Заявниця вважає, що вона є особою, яка постраждала від домашнього насильства, а тому просить суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про запобігання протидію домашньому насильству». Аргументи учасників справи. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності, оскільки її участь у судовому засіданні в подальшому може становити загрозу дискримінації чи насильства збоку кривдника [PERSON] , заяву підтримує, просить її задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за 24 години до дати судового засідання. Позиція суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов наступного висновку. Короткий зміст фактичних обставин справи. Заявник [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . 05.03.2024 року відносно [PERSON] по факту вчинення ним домашнього насильства щодо [PERSON] працівниками поліції складалися протоколи про адміністративні правопорушення. Постановою Красилівського районного суду Хмельницької області від 11.03.2024 року у справі № 677/426/24, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, яке полягало у тому, що 25.02.2024, о 00 год. 40 хв. [PERSON] перебуваючи за адресою [ADDRESS] , будучи особою, яку протягом року було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] .. Дані обставини підтверджуються: копією постанови Красилівського районного суду від 11.03.2024 по справі № 677/426/24. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - Закону № 2229-VIII). Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 ч. 1 ст.1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до п.п.6, 8 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Частиною 2 статті 3 Закону № 2229-VIII визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти ; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри ; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням ; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Частиною 3 статті 3 Закону № 2229-VIII встановлено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Частинами 2, 3, 4 статті 26 Закону № 2229-VIII визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з ст. 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 13.07.2020 року у справі № 753/10840/19 (провадження № 61-22727св19) суди під час вирішення питання щодо видачі обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. При цьому, суд бере до уваги факт визнання (у судовому засіданні 11.03.2024 року під час розгляду протоколів про адміністративне правопорушення, а саме його письмову заяву) заінтересованою особою [PERSON] своєї вини у вчиненні 25.02.2024 року адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП стосовно своєї колишньої дружини [PERSON] , а також те, що [PERSON] , після притягнення його судом до адміністративної відповідальності, на шлях виправлення не став та продовжив вчиняти домашнє насильство психологічного характеру стосовно [PERSON] , що змусило її звернутись до суду з даною заявою. Враховуючи надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що кривдник [PERSON] вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно заявника [PERSON] та ризики продовження у майбутньому такого домашнього насильства не перестали існувати, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , шляхом встановлення заходу тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язку, встановленого п. 5 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Стосовно заявлених [PERSON] вимог щодо заборони [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та наближатися на відстань 100 м. до місця проживання (перебування) заявника за адресою: [ADDRESS] , та за її місцем роботи, кафе «Капібара», яке розташоване за адресою: м. Красилів, вул. Грушевського, 138-А ., суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20) зазначено, що: «Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.». Судом у даній справі встановлено, що [PERSON] (згідно заяви про видачу обмежувального припису) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте, згідно постанови Красилівського районного суду Хмельницької області від 11.03.2024 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, адреса проживання [PERSON] вказана: [ADDRESS] , - тобто за адресою, за якою заявник просить встановити обмеження його перебування, правовстановлюючих документів, кому саме належить вказане житло суду Заявником не надано. Також, згідно з наданими заявником доказами, судом встановлено, що [PERSON] 25.02.2024 року вчинив домашнє насильство психологічного характеру стосовно заявника [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] систематично вчиняв домашнє насильство стосовно неї заявник [PERSON] суду не надала. Зважаючи на вказане, враховуючи встановлені обставини справи та оцінюючи ризики щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства, суд, на підставі наданих доказів, при вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, як заборона [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та наближатися на відстань 100 м. до місця проживання (перебування) заявника за цією ж адресою, доходить висновку про те, що обмеження права [PERSON] у користуванні житлом, де він проживає, (суду не надано доказів того, що [PERSON] проживає за іншою адресою, як не надано доказів того, що [PERSON] зареєстрований та проживає за вказаною у заяві Заявницею адресою) наразі є непропорційним втручанням у його права і свободи, а тому заява [PERSON] у цій частині задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд вважає, що дана обставина не стосується її місця роботи, кафе «Капібара», яке розташоване за адресою: м. Красилів, вул. Грушевського, 138-А . Заявник також просить заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Разом із тим, у заяві [PERSON] не обґрунтувала зазначеної вимоги, та не надала пояснень, за допомогою яких засобів зв`язку [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство, і у чому воно проявляється. У частинах 1, 3 ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Однак електронних доказів (наприклад, скриншотів повідомлень, які надходили на телефон, планшет чи персональний комп`ютер [PERSON] , роздруківки з додатку Viber, чи інших засобів соціального спілкування) на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє щодо неї психологічне насильство заявник не надала. Зазначене позбавляє суд встановити, чи взагалі має місце переписка за допомогою засобів зв`язку, або телефонні розмови між [PERSON] та [PERSON] , під час яких [PERSON] застосовував конкретні фрази, лексику, які б дозволили суду встановити, що у даній переписці має місце домашнє насильство у формі психологічного насильства по відношенню до заявника. У зв`язку із наведеним, суд вважає, що заявлена [PERSON] вимога щодо заборони [PERSON] вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб є необґрунтованою, і задоволенню не підлягає. Щодо вимог заявника про направлення [PERSON] для проходження програми для кривдників, то суд вважає такі вимоги необґрунтованими, зважаючи на таке. Відповідно до п. 10 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під програмою для кривдника слід розуміти комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, зокрема до виховання дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі жінок і чоловіків. Програма для кривдників може застосовуватись, як в межах притягнення кривдника до адміністративної відповідальності, так і в межах притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, пов`язаний з домашнім насильством (ст. 39-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; ст. 91-1 Кримінального кодексу України). Таким чином, право суду направити кривдника для проходження програми для кривдників виникає лише в тому випадку, коли суд за результатами розгляду справи про адміністративне або кримінальне правопорушення притягає особу до відповідного виду відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial