Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 24.02.2006 року сторони по справі перебували у шлюбі, від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , 2006 р.н. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.01.2023 року шлюб було розірвано. Позивач посилається на те, що відповідач вийшла заміж та проживає в іншому районі м. Харкова. Діти проживають самі за адресою: [ADDRESS] . Він на даний час перебуває у Збройних Силах України , але постійно з дітьми на зв`язку, а також забезпечує їх всім необхідним. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дітей: не бере участі у їх вихованні, не спілкується з ними, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами у навчанні та матеріально їх не підтримує. Зазначає, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Ухвалою суду від 06.06.2023 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 13.06.2023 року позивачем усунуто зазначені в ухвалі суду недоліки. Ухвалою суду від 14.06.2023 року провадження по справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.07.2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою суду від 01.09.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. 27.07.2023 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із твердженнями позивача та зазначає, що син - [PERSON] , 2006 р.н. не є малолітньою дитиною, йому виповнилось 17 років, зараз він мешкає з бабусею - матір`ю відповідача [PERSON] в трьохкімнатній кваритирі за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання син обрав сам, трьокімнатна квартира дозволяє йому жити у своїй власній кімнаті, вона та бабуся створили усі необхідіні умови для його навчання, розвитку та відпочинку. Малолітня дочка - [PERSON] , 2013 р.н. мешкає в її сім`ї та забезпечена необхідними умовами для її розвитку. Крім того зазначила, що вона має змогу та належним чином здійснює свої обов`язки по матеріальному утриманню дітей, що підтверджується довідкою про заробітну плату. За місцем роботи вона характеризується позитивно. Відповідач як до розлучення так і після не виконував обов`язок по матеріальному утриманню дітей, тому вона білу змушена звернутися до суду з вимогою до позивача про сплату аліментів. Аліменти, призначені рішенням суду, сплачує не повному обсязі. Вважає, що підстави для позбавлення її батьківських прав - відсутні. 13.02.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Біла Р.В. надано відповідь на відзив, в якому з поясненнями відповідача не погоджується та зазначає, що дійсно, на сьогоднішній день відповідач [PERSON] стала приїзджати до дітей, але на короткий період від 3-4 днів. Квартира, в якій мешкає син сторін - [PERSON] належить позивачу на праві власності. Після розлучення відповідч виїхала з вказаної квартири, забравши з собою всі меблі та електричні прибори. В даній квартирі залишилися діти - [PERSON] та [PERSON] . Крім того, вважає, що факт проживання малолітньої доньки [PERSON] з матір`ю не підтверджується належними доказами. На теперішній час позивач не знає де проживає його малолітня донька, оскільки відповідач не заначає адреси проживання дитини. Відповідач не надала доказів щодо витрат на дітей, які б вказхували на те, що відповідач витрачає кошти на дітей, також відповідач не вказала де вона проводить вихідні дні з дітьми.Крім того, надані позивачем довідки не можуть враховуватись як доказ, оскільки не мають відповідної печатки. Також зазначила, що позивач сплачує відповідачу аліменти на дітей кожного місяця. У зв`язку із викладеним, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Біла Р.В. у судовому засіданні позов пітримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім того, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав суду висновок №159 від 08.04.2024 року, згідно якого орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] 2013 р.н. та неповнолітнього сина - [PERSON] , 2006 р.н. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.01.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) розірвано. Орган опіки та піклування, в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, прийшов до висновку про недоцільність позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , 2013 р.н. та неповнолітнього сина [PERSON] , 2006 р.н. У висновку №159 від 08.04.2024 р. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради зазначив, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження фактів, викладених у позовній заяві. Мати дітей, [PERSON] ю, заперечує проти позбавлення її батьківських прав та вважає позов безпідставним. Пояснила, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею. Постійним місцем проживання мати дітей зазначє адресу: [ADDRESS] . [PERSON] працює, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягалась, на обліку в психохоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними доказами. Згідно з інформацією адміністрації Харківського ліцею №113, де навчається [PERSON] у 5-а класі, мати - [PERSON] , постійно опікується освітнім процесом дочки, відвідує батьківські збори, активно сприймає всі рекомендації та вказавки вчителів, працює на вдосконалення матеріальної бази ліцею, тримає тісний зв`язок з учительсько-батьківським колективом. Крім того, відповідно до вимог ст.171 СК України було проведено співбесіду з малолітньою [PERSON] , яка пояснила, що постійно мешкає з матір`ю, яка приділяє їй багато уваги, допомагає у навчанні тощо. Неповнолітній [PERSON] , який є студентом 1 курсу Харківського національного економічного університету ім. С. Кузнеца, надав особисті письмові пояснення від 20.03.2024 р., в яких зазначає, що заперечує проти позбавлення батьківських прав матері та пояснив, що мати бере участь у його вихованні та вихованні сестри, допомагає з навчанням, купує необхідні речі та продукти. Інших документів на підтвердження фактів, викладених у позові, позивачем не надано. В результаті вивчених матералів справи не виявлено доказів (обставин) для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей - [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Мати проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказувала у відзиві на позовну заяву, та вважає позов безпідставним. Пояснила, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею. Постійним місцем проживання мати дітей зазначє адресу: [ADDRESS] . Матеріали справи не містять в собі докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Доказів, на які посилається позивач як на підставу позбавлення батьківських прав відповідача, суду не надано. Таким чином, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, отже підстави для задоволення позову відсутні. Разом з цим суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Орган опіки та піклування, в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, прийшов до висновку про недоцільність позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , 2013 р.н. та неповнолітнього сина [PERSON] , 2006 р.н. У висновку №159 від 08.04.2024 р. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради зазначив, що в результаті вивчених матералів справи не виявлено доказів (обставин) для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей - [PERSON] та [PERSON] . Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно дітей - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed