Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

10.01.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, за підписом селищного голови В.Підкурганного, надійшла вказана позовна заява, у якій позивач, з урахуванням заяви про усунення недоліків від 12.02.2024 та уточненої позовної заяви від 20.05.2024, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. В обґрунтування заявлених вимог у позові зазначено, що 29.11.2018 рішенням Вишгородським районним судом Київської області у справі №363/3172/18 [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 10.11.2021 відомості про батька [PERSON] записано відповідно до частини першої статті 135 СК України. Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 26.11.2021 №234 малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано в будинок сімейного типу родини [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 20.12.2021. Згідно розпорядження Вишгородської районної військової (державної) адміністрації «Про переведення дитячого будинку сімейного типу сім`ї [PERSON] і [PERSON] в статус прийомної сім`ї [PERSON] і [PERSON] №218 від 29.09.2023 змінено правовий статус дитячого будинку сімейного типу на прийомну сім`ю. Оскільки, раніше не було подано позову про стягнення аліментів, орган опіки та піклування Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] . Після виконання судом вимог частин шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.02.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.02.2024 до суду, через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 13.02.2024), представником позивача надіслано заяву про усунення недоліків, яка одночасно містила клопотання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, а також до вказаної заяви долучено позовну заяву у новій редакції, з додатками. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.02.2024 продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 22.02.2024 до суду через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 23.02.2024), представником позивача надіслано заяву про усунення недоліків, долучивши до неї позовну заяву у новій редакції, з додатками. Ухвалою Вишгородського\~районного суду\~від 27.02.2024\~відкрито провадження\~у справі\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження з\~викликом учасників\~провадження та\~призначено до\~розгляду на\~10:30\~02.04.2024, про що повідомлено учасників провадження у встановленому законом порядку. У судове засідання, призначене на 02.04.2024, учасники провадження не з`явилися, при цьому, за відсутності у матеріалах справи доказів про вручення та/або причини невручення відповідачу судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками, розгляд справи було відкладено на 15:30 29.04.2024, про що повідомлено учасників провадження, а відповідача, додатково, шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, відповідно до вимог частини одинадцятої статті 128 ЦПК України. 29.04.2024 представником позивача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із необхідністю уточнити позовні вимоги. У зв`язку із неявкою у судове засідання учасників провадження, враховуючи заяву представника позивача, розгляд справи було відкладено на 03.06.2024 на 14:00 про що повідомлено учасників провадження у встановленому законом порядку. 23.05.2024 до суду, засобами поштового зв`язку, від Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області надійшла заява від 20.05.2024 про уточнення позовних вимог, до якої долучено докази надсилання її копії іншим учасникам провадження. У судове засідання, призначене на 03.06.2024, учасники провадження не з`явилися, при цьому від представника позивача та представників третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, зазначивши, що позов, з урахуванням уточнень, підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності учасників провадження, суд враховує заяви представника позивача та представників третіх осіб, а також, що судова кореспонденція, надіслана відповідачу на адресу зареєстрованого її місця проживання, повернулася до суду без вручення адресату з причин «адресат відсутній за вказаною адресою», при цьому, вона повідомлялася шляхом розміщення оголошення про її виклик до суду на сайті Вишгородського районного суду Київської області. За вказаних обставин, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Крім цього, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, про що зазначено у постанові Верховного суду від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18. Також, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Оскільки учасники провадження у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пунктами 17 частини першої статті 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Дослідивши письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, [INFO] народився [PERSON] та у повторно виданому свідоцтві про народження дитини, серія [NUMBER] , актовий запис №10, його батьками зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.9, 31, 56). При цьому, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батьків відповідно до частини першої статті 135 СК України, відомості про батька дитини [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с.7-8, 29-30, 54-55). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2018 у справі №363/3172/18 позбавлено батьківських прав [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] у відношенні її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як таку, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина(а.с.57-60). Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як убачається із вказаного вище рішення суду, питання щодо стягнення аліментів з відповідача, позивачем не порушувалося та судом не вирішувалося. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2018 відповідачем не оскаржувалося та набрало законної сили 04.01.2019. Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №234 від 26.11.2021, малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано його в будинок сімейного типу родини [PERSON] (а.с.5, 27-28, 52-53). Як вбачається, із копії розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №739 від 24.12.2021 «Про влаштування [PERSON] , [INFO] , на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу родини [PERSON] », малолітнього [PERSON] , [INFO] , влаштованого на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу родини Бондаренків, а також між Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області, в особі виконуючого обов`язки голови [PERSON] та громадянами [PERSON] і [PERSON] 24.12.2021 укладено угоду №11 про влаштування вихованця [PERSON] на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного [PERSON] та [PERSON] від 24.12.2021, згідно якої Вишгородська районна державна адміністрація передає, а батьки-вихователі приймають на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу родини [PERSON] малолітнього [PERSON] (а.с.99-100, 97-98). З досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що дитина, позбавлена батьківського піклування, передана на виховання та спільне проживання у дитячому будинку сімейного типу родини Бондаренків, при цьому, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання своєї малолітньої дитини. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із частиною четвертою статті 5 СК України держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із статями 167, 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 65 ЦК України передбачено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Якщо над фізичною особою, яка перебуває у навчальному закладі, закладі охорони здоров`я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад (стаття 66 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 89-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина друга статті 6 цієї Конвенції). Вирішуючи питання про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини, суд враховує, що відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом частин другої та третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до частини другої статті 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Відповідно до статей 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень. Відповідно до частини другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Також, частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Оскільки, позивачем заявлено про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, суд вважає за необхідне стягнути їх саме у вказаний спосіб, з урахуванням частини третьої статті 181 та частини першої статті 184 СК України. Таким чином, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , суд беручи до уваги потребу дитини в матеріальному забезпеченні та догляді, а тому вважає, що зазначений позивачем розмір аліментів, буде достатнім та сприятиме забезпеченню кращих інтересів дитини відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON] мати дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможна надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11.03.2020 оку у справі №759/10277/18). Отже, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Оскільки, відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у справах про стягнення аліментів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved