Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини доходу його заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дітей, посилаючись на обов`язок відповідача по утриманню та на своє утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення їх спільною дитиною трирічного віку, посилаючись на перебування у відпустці по догляду за молодшою дитиною. В обґрунтування вимог зазначено, що від шлюбу з відповідачем вони мають малолітніх дітей, що перебувають на вихованні та утриманні матері, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідач в добровільному порядку не виділяє належних коштів на її та дітей утримання, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в порядку, передбаченому ст. 128 ЦК України. До суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності її та відповідача. В обґрунтування відзиву на позов відповідачем зазначено, що на сьогоднішній день він не має постійного місця роботи та сталого заробітку, його доходи не постійні та не прогнозовані, хоча завжди приймає участь в утриманні своїх дітей в грошовій та натуральній формі, а саме купує дітям необхідні продукти гігієни та харчування, іграшки та набори для творчості, здійснює сплату за профільне обстеження дітей у медичних центрах. Стосовно вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання позивачки, то матеріали справи не містять доказів отримання ним будь-яких доходів, а частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. Тому просить відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі. У відповіді на відзив представником позивача зазначено, що законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебування в статусі безробітного. У випадку відсутності офіційного доходу у платника аліментів державний виконавець повинен нарахувати аліменти із середньої заробітної плати для відповідної області (регіону). Тобто, якщо батько не працює, аліменти нараховуються із середньої заробітної плати за його місцем проживання. При цьому позивач є фізично здоровою, працездатною особою, у нього відсутні на утриманні інші діти, непрацездатні батьки. Факт утримання дітей відповідачем не підтверджено зокрема доказами перерахування коштів (аліментів) позивачці, таких як квитанції або платіжні інструкції вказаних перерахувань. При цьому у зв`язку з перебуванням позивачки у відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку, вона позбавлена можливості працевлаштуватися, а розміру допомоги 860,00 грн. щомісячно є недостатнім для задоволення найнеобхідніших потреб. Тому наполягає на задоволенні вимог. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] та [PERSON] з 24 грудня 2020 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7 - копія свідоцтва), та є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9 - копії свідоцтв). Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 статті 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частинами 1-2 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналогічні обставини викладені в пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно частини першої статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обов`язок відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей. Крім того, згідно положень частин 2, 4 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно (ст. 77 СК України). Згідно із частиною першою статті 182 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 80 СК України аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Тлумачення частини другої статті 84 свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу (постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21). Визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини (матері дитини) права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища (постанова Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17 (провадження № 61-26230ск18). Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком народжених від [PERSON] малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають зі своєю матір`ю, що не заперечується та не спростовано відповідачем, тому він має обов`язок не лише утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а й обов`язок щодо утримання матері дітей до досягнення молодшою дитиною трьох років (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 194/629/17-ц (провадження № 61-37792св18). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, оскільки відповідач є працездатною особою та має можливість отримувати доходи, що ним не спростовано, а позивач на даний час не працює, здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трирічного віку, з урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів (зокрема, матеріальне становище платника аліментів, наявність інших аліментних зобов`язань, тощо), суд встановивши, що існують умови, необхідні для виникнення права на утримання, передбачені частиною другою статті 84, приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки доходу (заробітку) відповідача та на утримання позивачки в розмірі 1/6 частки доходу (заробітку) відповідача. При цьому суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (постанови Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 308/2749/16-ц, 19 лютого 2020 року справа № 194/629/17-ц, 05 листопада 2018 року справа № 522/19526/16-ц). Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов щодо добровільного утримання відповідачем позивачки на момент подання позовної заяви до суду, в силу частини четвертої статті 84 СК України не позбавлять права позивача на своє утримання (постанова Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17 (провадження № 61-26230 ск 18). Доводи представника відповідача стосовно відсутності доходу відповідача, не звільняє останнього від передбаченого законом обов`язку утримувати дітей та матір своєї дитини на період перебування її у відпустці по догляду за дитиною до 3-річного віку. При суд критично відноситься до наданих суду письмових доказів стороною відповідача. згідно яких [PERSON] близько десяти років перебуває без роботи та офіційного доходу, будучи здоровою, працездатною особою, що не позбавляє його можливості працевлаштування. Відповідно до положень статті 191 та статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Датою подачі позову є 15 березня 2024 року. Крім того, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідача, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в дохід держави. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Проаналізувавши подані позивачами копії договору про надання правничої допомоги № 23/02/24 про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, квитанцію про їх оплату, тощо, суд вважає, що позивач довела понесення витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, ураховуючи надане стороною відповідача обґрунтоване заперечення щодо не співмірності заявлених вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу з ціною позову та складністю справи, принцип пропорційності задоволених вимог при покладенні на сторін судових витрат та зважаючи на часткове задоволення вимог, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають також частковому задоволенню у сумі 3 000,00 грн. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Outcome: approved