Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Бойко Д.М. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Вимоги мотивує тим, що перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 березня 2015 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , 2012 року народження. Деснянським районним судом 29 березня 2024 року було видано судовий наказ про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.03.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що під час розгляду заяви про стягнення з нього аліментів не встановлено чи має він можливість сплачувати аліменти у розмірі частини всіх його видів заробітку. Має проблеми зі здоров`ям та наявність на утриманні дитину дружини та непрацездатну матір. Судом також не враховано, що він є молодшим сержантом військової частини ЗСУ та неможливість держави повністю забезпечити всім необхідним враховуючи агресію російської федерації на тереторії України, змушений забезпечувати себе амуніцією. Враховуючи вказане, просить зменшити розмір аліментів, а саме змінити спосіб стягнення аліментів - з встановленого судом стягнення аліментів у розмірі частини всіх видів його заробітку на тверду грошову суму 4 000,00 грн. 03 травня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову, посилаючись на викладене у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Вважає позовні вимоги не аргументовані та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що визначений розмір аліментів є мінімальним - 1/4 заробітку. Вона є вдовою, чоловік загинув, утримує самостійно як власну дитину, так і матір, яка має інвалідність. Батько належним чином дитину не забезпечує. Втім за станом здоров`я тимчасово не працює у зв`язку з операційним втручанням і реабілітацією. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено наступні правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2011 року, який за рішенням Деснянського трайонного суду м. Києва 25 березня 2015 року розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 29 березня 2024 року Деснянським районним судом було видано судовий наказ про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 20 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Звертаючись до суду з даним позовом позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що у нього погіршився матеріальний стан та стан здоров`я, а тому вважає, що розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду підлягає зменшенню (зміні). Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.ст. 182, 183, 184). Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17 (провадження № 61-7584св18), від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19 (провадження № 61-2057св20). Як вбачається із матеріалів справи, позивач як на підставу для зменшення розміру аліментів, присуджених судом до стягнення з нього на утримання неповнолітньої дочки, посилається також на те, що на його утриманні перебувають його матір, яка є пенсіонером та отримує пенсію у незначному розмірі та дружина та дитина дружини. Також вказує, що з першого дня повномасштабного вторгнення він є військовослужбовцем і учасником бойових дій. Отримав травми, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах, у зв`язку з чим потребує реабілітації та лікування. За вказаних обставин стягнення аліментів на користь відповідача у розмірі частини всіх доходів ставить позивача та його сім`ю у скрутне матеріальне становище. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища матері (батька) може бути підставою для вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 182 СК України визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. З урахуванням викладеного, позивач має не лише зазначити про зміну матеріального становища в бік погіршення, а й надати докази про зміну свого матеріального становища. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, відтак не може бути безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо відповідно заявлено вимогу про стягнення аліментів. Законом передбачено у наказному провадженні розмір аліментів на одну дитину - 1 /4. Судом винесено судовий наказ саме в такому розмірі. У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу (щодо стягнення аліментів) боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів (ч.7 ст. 170 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п.п. 4 і 5 ч.1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу. Тобто, Цивільний процесуальний кодекс України не надає право боржнику ні оскаржити судовий наказ в апеляційному порядку, ні подати заяву про скасування судового наказу в порядку ст. 170 ЦПК України. Натомість, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами. Отже, прзивач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, по факту просить змінити спосіб стягнення аліментів, а саме з "1/4 частки" на "тверду" грошову суму. Суд звертає увагу на те, що судовий наказ є чинним та в період після його ухвалення до дня подачі даного позову позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження істотної зміни матеріального становища, сімейного стану та стану здоров`я боржника, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що обставини позову не узгоджуються з вимогами ст. 192 СК України. Зменшення розміру аліментів є правом суду, а не його обов`язком, виходячи з диспозиції ст. 192 СК України, тобто навіть за умови доведеності факту зміни матеріального стану платника аліментів, суд, який розглядає справу, може не задовольняти вимоги останнього про зменшення розміру аліментів, зважаючи на інші обставини справи, зокрема, у разі, якщо зменшення розміру аліментів не відповідатиме інтересам малолітніх дітей, які мають право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Доводи позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду щодо відсутності підстав для зменшення розміру аліментів. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, а саме його погіршення, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Крім того, стороною позивача в ході розгляду даного спору не надано суду переконливих доказів, які б вказували на вагомі підстави щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні даного спору суд приймає до уваги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окремо слід звернути увагу на те, що згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що позивач переконливих доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за судовим наказом розміру аліментів, та слугувати самостійними підставами для зменшення їх розміру не можуть, а також те, що розмір стягуваних аліментів за судовим наказом не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, а тому суд вважає, що достатніх та законних підстав для зменшення розміру аліментів немає. Суд враховує і той факт, що виховання дитини одним з батьків (в даному випадку мати виховує дитину самостійно), коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Зазначене призводить до дисбалансу у обов`язках батьків, чому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дітей. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed