Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Цигиці Л.М., звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що між позивачкою та відповідачем 27 квітня 2013 року був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання на підставі договору купівлі продажу від 06.11.2020 подружжя придбало двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Купівля квартири за цим договором вчинялася за письмовою заявою позивачки відповідно до п.1.8 договору та в інтересах сім`ї. Хоча квартиру зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] , вона є спільним майном подружжя та підлягає розподілу. Просить визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] . Визнати в порядку поділу майна за [PERSON] та [PERSON] за кожним по частці на квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням голови Верховного Суду № 49/0/9-22 від 14.09.2022 року територіальну підсудність судових справ Енергодарського міського суду Запорізької області змінено на Ленінський районний суд міста Запоріжжя. Ухвалою суду від 11.12.2023 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] , поданої в особі представника адвоката Цигиці Любові Миколаївни, до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. 09.02.2024 року роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.04.2024 року справу призначено до судового розгляду. Позивачка, представник позивачки у судове засідання не з`явилися. До суду представник позивачки надала заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений про розгляд справи в порядку, встановленому ЦПК України. Відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. Суд, за згодою представника позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223, 279, 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено,\~що27 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 96, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя 16.04.2024 шлюб між сторонами по справі розірвано. В період\~шлюбу,\~а саме\~06.11.2020, була\~придбана двокімнатна\~квартира за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~договором \~купівлі \~продажу від\~06.11.2020,\~посвідченого приватним\~нотаріусом \~Енергодарського міського\~нотаріального округу\~Запорізької області\~ Осипенко\~П.В.\~Покупцем за\~вказаним договором\~є відповідач [PERSON] . Право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на теперішній час, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.1.8 даного договору, купівля квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено Осипенко П.В., приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу запорізької області. Отже, при оформленні права власності на спірну квартиру сторони визначили, що дана квартира має статус спільної сумісної власності. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~статтею 372 Цивільного кодексу України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, де дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана під час\~перебування в\~шлюбі позивачки та відповідача, тому являється спільною сумісною власністю подружжя. При поділі цього майна підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя суд не вбачає і виходить з того, що частки дружини та чоловіка є рівними. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачкою у порядку поділу спільного майна подружжя права приватної власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому вимога позову визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін у справі задоволенню не підлягає. Згідно доводів позову, спір щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя відсутній. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. За таких обставини суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , залишивши у власності [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] , як частку в спільному майні подружжя.

Outcome: partial