Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення виплати середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] з 2020 року працює в Приватному акціонерному товаристві «Запорізькій електровозоремонтний завод» - відповідача по справі та наразі перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.02.2022 № 30, на підставі Указу Президента України №64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», мобілізаційної директиви Головнокомандувача ЗСУ від 24.02.2022 № 32/321/501/13г, а також на підставі волевиявлення осіб з патріотичних мотивів, з 25.02.2022 військовослужбовця солдата [PERSON] вважати призначеним та приступившим до виконання обов`язків на посаду водій 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, шпк «солдат», тарифний розряд 4. Відповідно до наказу ПрАТ «ЗЕРЗ» від 25.02.2022 № 248 «Про увільнення [PERSON] , [PERSON] від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» увільнено від роботи, серед інших, [PERSON] , слюсара з механоскладальних робіт, з 25.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби. Тобто, з моменту призову позивача на військову службу за останнім зберігалось місце роботи, посада та середній заробіток на період проходження військової служби. Але, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач перестав виплачувати позивачу середній заробіток, при цьому причина припинення таких виплат позивачу невідома, останній не отримував жодних наказів тощо. 07.12.2023 представником позивача адвокатом Щасливим О.Р. направлено на адресу відповідача адвокатський запит щодо надання інформації та відповідних документів, які стосуються, зокрема, причин та підстав невиплати [PERSON] середнього заробітку на період проходження військової служби, починаючи з 19.07.2022. 26.12.2023 на адресу представника позивача адвоката Щасливого О.Р. надійшла відповідь від відповідача на адвокатський запит, з якого стало відомо, що наказом ПрАТ «ЗЕРЗ» від 18.07.2022 №2532 «Щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків», зокрема, але не виключно, припинено нарахування та виплату середнього заробітку працівникам ПрАТ «ЗЕРЗ», зазначеним у п.1 цього наказу, в т.ч. [PERSON] , починаючи з 19.07.2022, а також вважати такими, що втратили чинність з 19.07.2022 в частині збереження середнього заробітку за працівниками, зазначеними у п.1 цього наказу, в т.ч. [PERSON] , накази по товариству, зокрема, але не виключно, наказ від 25.02.2022 № 248. Вказаний наказ обґрунтовано наступним: за працівниками ПрАТ «ЗЕРЗ», призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у т.ч. шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігати місце роботи і посаду на товаристві. Позивач вважає, наказ ПрАТ «ЗЕРЗ» від 18.07.2022 № 2532 в частині припинення нарахування та виплати середнього заробітку [PERSON] , починаючи з 19.07.2022, та в частині визнання таким, що втратив чинність з 19.07.2022 в частині збереження середнього заробітку за [PERSON] наказ по товариству від 25.02.2022 № 248 незаконним та таким, що підлягає скасуванню з одночасним зобов`язанням відповідача поновити нарахування та сплату середнього заробітку [PERSON] на період проходження військової служби, починаючи з 19.07.2022. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався. На даний час воєнний стан є діючим. Відповідно до частини 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до частини 2 статті 119 Кодексу законів про працю України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Кодексом цивільного захисту України, законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України встановлені гарантії працівникам, призваним на визначені у цій частині статті 119 Кодексу види військової служби під час дії особливого періоду. Зокрема, відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка була чинна до 19.07.2022р.) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, В установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 01.07.2022р. Верховною Радою України прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022р. Відповідно до Закону №2352-ІХ внесені зміни до Кодексу законів про працю України/ а саме: в частині третій статті 119 слова "зберігаються місце роботи, посада, і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Отже, з 19.07.2022р. частина 3 статті 119 Кодексу законів про працю України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Крім того, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 р. № 5- рп/2005 роз`яснив словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині 3 статті 22 Конституції України. Так, Конституційний Суд України визначив, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сукупна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Враховуючи наведене, беручи до уваги правило щодо дії закону у часі, слід дійти висновку, що на позивача поширюються приписи частини 1 статті 119 Кодексу законів про працю України, яка передбачає гарантії працівникам збереження місця і роботи (посади) і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків. Запровадження після вступу позивача до Збройних Сил іншого правового регулювання, яке виключає його право щодо отримання середнього заробітку за посадою, на якій він перебував до вступу на військову службу, має застосовуватись на правовідносини, які виникатимуть після уведення такої норми права в дію, а відтак на позивача нове правове регулювання не розповсюджується. Як вбачається з відповіді відповідача на адвокатський запит від 14.12.2023 №8142, звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28.02.2022 КМУ прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Разом з тим, такий підхід до скасування збереження середнього заробітку за позивачем є хибним та не може доводити законність спірного наказу з огляду на таке. Позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем та відповідно на сторін у справі розповсюджується положення статті 43 Конституції України, де відповідно до якого кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. А на відносини проходження військової служби позивача в Збройних Силах України розповсюджується інша норма Конституції України, а саме відповідно до приписів статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Це різна природа виникнення правовідносин і виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не можуть підміняти виплату заробітної плати громадянина, яка гарантована Конституцією України. Тобто, припинення нарахування та виплати середнього заробітку позивачу прямо порушує його конституційні трудові гарантії, а посилання як на підставу припинення таких виплат на збільшення грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби містить ознаки дискримінації. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням,- - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» встановлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Тобто, приймаючи Закон України від 01.07.2022 № 2352 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 та яким зокрема, внесено зміни до ст. 119 КЗпП, держава не збільшила військовослужбовцям грошове забезпечення, як помилково зазначає відповідач. Деяким військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода, яка не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, і така (додаткова) винагорода виплачується не усім без виключення військовослужбовцям, а лише тим, хто бере безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів та пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Тобто, виплата військовослужбовцю додаткової винагороди не є постійною та її розмір залежить від певного переліку чинників на відміну від заробітної плати працівника, яка є щомісячною і гарантованою. За наведених обставин вбачається, що позивач, перебуваючи в лавах ЗСУ, захищаючи Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України втратив середній заробіток за своїм місцем роботи, а за місцем проходження військової служби не отримує збільшене грошове забезпечення. Тобто, до внесення змін до ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваним на військову службу, зберігався середньомісячний заробіток за місцем роботи, який виплачувався відповідно до вимог законодавства роботодавцем. При цьому, працівники, які проходили військову службу , також отримували грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ були погіршені умови належного грошового забезпечення військовослужбовців шляхом скасування зобов`язань роботодавця щодо збереження середнього заробітку, а також в подальшому були припинені виплати додаткової винагороди, оскільки 21 січня 2023 року набула чинності постанова КМУ №43, якою змінено порядок та умови виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, у тому числі військовослужбовцям Збройних Сил України, встановленої на період дії воєнного стану в Україні. Такі зміни привели до існування ризиків, що призвані до лав ЗСУ за мобілізацією окремі військовослужбовці під час проходження служби можуть отримувати значно менші кошти, ніж вони отримували у вигляді збереженого середнього заробітку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Наведені норми утверджують позитивний обов`язок держави забезпечити відповідний рівень соціального захисту всім тим громадянам України, які збройно захищали суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України, незалежно від того, чи перебували вони у складі Збройних Сил України, інших військових формувань або були членами сімей таких осіб. Тобто, наведені відповідачем підстави припинення виплати середньомісячної заробітної плати внаслідок збільшення грошового забезпечення є недоречними та безпідставними. При цьому, варто зазначити, що із набранням чинності Закону № 2352-ІХ відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, тобто з 19 липня 2022 року скасований обов`язок роботодавця зі збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади, тобто дозволено роботодавцям не здійснювати виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам, що дає підстави дійти певного висновку щодо трансформації імперативної норми права, яка виражена у категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії і не допускала ніяких відхилень від такого обов`язку , в диспозитивну норму , яка надає свободу вибору, оскільки у такій нормі держава наказує варіант поведінки, але вона дозволяє сторонам регульованих відносин самим визначати права й обов`язки в окремих випадках. Відтак, вбачається, що відповідач має право на збереження за позивачем середнього заробітку поки останній перебуває на військовій службі, оскільки Законом № 2352-ІХ не вказано зворотнє. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд, визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» від 18.07.2022 № 2532 в частині припинення нарахування та виплати середнього заробітку [PERSON] , починаючи з 19.07.2022 та в частині визнання таким, що втратив чинність з 19.07.2022 в частині збереження середнього заробітку за [PERSON] наказ по товариству від 25.02.2022 №248; Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Запорізький електровозоремонтний завод» (ідентифікаційний код юридичної особи 01056273) поновити нарахування та виплату середнього заробітку [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на період проходження військової служби, починаючи з 19.07.2022 р. Ухвалою судді від 05.02.2024 року провадження у справі відкрито та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] адвокат Щаслива М.О. в судовому засіданні позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог. 20.02.2024 р. до суду від відповідача ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» надійшов письмовий відзив, в якому зазначено, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач посилається на те, що з урахуванням внесених змін відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, у яких вони працювали на час призову, укладання контракту. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Тобто, з 19.07.2022 року у ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток [PERSON] , оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада. Позивачем [PERSON] пропущений тримісячний строк звернення до суду з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. В судовому засіданні представник відповідача ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» - адвокат Мальчев В.Є. проти позову [PERSON] заперечував з підстав, викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи суд встановив таке. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є працівником ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод», що підтверджується матеріалами справи (трудовою книжкою) та не заперечується сторонами. (а.с.17-20) Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.02.2022 № 30 на підставі Указу Президента України №64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», мобілізаційної директиви Головнокомандувача ЗСУ від 24.02.2022 № 32/321/501/13т, а також на підставі волевиявлення осіб з патріотичних мотивів, з 25.02.2022 військовослужбовця солдата [PERSON] вважати призначеним та приступившим до виконання обов`язків на посаду водій 1 стрілецького взводу З стрілецької роти, шик «солдат», тарифний розряд 4. (а.с.16) Відповідно до наказу ПрАТ «ЗЕРЗ» від 25.02.2022 № 248 «Про увільнення [PERSON] , [PERSON] від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» увільнено від роботи, серед інших, [PERSON] слюсара з механоскладальних робіт, з 25.02.2022 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби. (а.с.54) Відповідно до наказу по ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» від 18.07.2022 № 2532 , в зв`язку зі змінами норми ч.3 ст. 119 КЗнІІ Україна, за працівниками ПрАТ «ЗЕРЗ», призваними на строкову військову службу, військова службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігати місце роботи і посаду на товаристві. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (п. 1 Наказу від 18.07.2022 № 2532). Бухгалтерії ПрАТ «ЗЕРЗ» припинити нарахування та виплату середнього заробітку працівникам ПрАТ «ЗЕРЗ», зазначеним у п.1. цього наказу, починаючи з 19.07.2022 р. Нарахований та не сплачений середній заробіток вищезазначеним працівникам за період до 18.07.2022 р. (включно) підлягає сплаті у встановленому порядку (п. 2 Наказу від 18.07.2022 № 25321. Вважати такими, що втратили чинність з 19.07.2022 р. в частині збереження за працівниками середнього заробітку накази по товариству, у тому числі наказ від 25.02.2022 № 248 (п. 3 Наказу від 18.07.2022 № 2532). (а.с.56) Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції до 19.07.2022, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, поссккі ; середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На виконання вказаної норми КЗпП України, відповідачем прийнято наказ від 25.02.2022 р. № 248. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції після 19.07.2022 р. за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються і місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На виконання вказаної норми КЗпП України, відповідачем прийнято наказ від 18.07.2022 № 2532. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так у Постанові від 28.06.2023 у справі N 753/12209/22 Верховний Суд, розглянувши аналогічну справу сформував правову позицію, виходячи з наступного. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року N 2232-Х1І "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону N 2232- ХІІ встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. У листі Міністерства оборони України N 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року "Щодо особливого періоду" зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу N 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі N 813/402/17. 24 лютого 2022 року Указом Президента України N 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. \~ \~ \~ \~ Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб;у військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-1Х "Про внесення змін до деякий законодавчих актів України щодо оптимізацїї трудових відносин", який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада". \~ \~ \~ \~ Таким чином, із набранням чинності Закону N 2352-ІХ відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. \~ \~ \~ \~ Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову N 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового, і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом N 2352-ІХ відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом N 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 24 лютого 2022 року, колегія суддів відхиляє. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно- правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно- правовим актом. Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. Відповідно до частини другої статті Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року N 2352-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011. передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року N 5- р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереженні справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмупдсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Оскільки, положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом N 2352-ІХ, відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року. Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та витати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону N 2352-ІХ. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Судом не застосовується строк позовної давності, на якому наполягав представник ПрАТ «ЗЕРЗ», оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] . Крім того,відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак позивач звільнений від сплати судового збору в силу п.п. 1, 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed