Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

В березні 2024 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена заява, в якій заявник просить суд встановити факт належності [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2000, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який діє за дорученням, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каліновіч С.П. 06.05.2000 за номером 730 від імені [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. 16.05.2000 за реєстровим номером 3243. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилається на те, що у договорі купівлі-продажу квартири від 16.05.2000, укладеному між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] , який діяв за дорученням від її імені, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. 16.05.2000 за реєстровим №3243, прізвище покупця зазначено як [PERSON] . З огляду на те, що вірним прізвище покупця є « [PERSON] », а не « [PERSON] », заявник звернулась до суду з даною заявою для встановлення вказаного факту. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2024 зазначена справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді Кудрявцевої Т.О. від 26.03.2024 відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] та призначено її до розгляду у судовому засіданні. У судове засідання заявник не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала. Заінтересована особа, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомив. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ \~ \~Згідно ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. \~ \~ \~ \~ Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 03.06.2002 року Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, заявниця зазначена як « [PERSON] , [INFO] , місце народження місто Кіровськ, Луганської області, зазначено зареєстроване місце проживання останньої: [ADDRESS] , дата реєстрації [INFO] . Із паспорту вбачається, що прізвище заявниці російською записано як « [PERSON] ». З копії договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2000, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. за реєстровим №3243, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] в КП ДМБТІ за реєстровим № 52-103. Вбачається, що прізвище покупця [PERSON] було записано з діючого на час укладення вказаного договору купівлі-продажу паспорту громадянки Республіки Молдови серії [NUMBER] . У заяві від 16.06.2000, посвідченій державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори, [PERSON] не заперечував проти оформлення постійної прописки, виду на проживання його матері [PERSON] , 1949 року народження, за адресою [ADDRESS] . Відповідно до копії тимчасової посвідки на проживання серії [NUMBER] , яка дійсна до 31.08.2002, заявниця зазначена російською мовою як « [PERSON] ». Відповідно до ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно листа ВСУ від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зі змісту доказів, наявних у справі, підтверджується те, що [PERSON] належить договір купівлі-продажу від 16.05.2000, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. за реєстровим №3243, та з огляду на те, що встановлення даного факту у позасудовому порядку є неможливим, що в свою чергу перешкоджає реалізації заявницею прав щодо набутого майна, заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved