Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

26\~вересня 2023\~року КП\~«Дніпроводоканал» ДМР\~звернулося до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~із вимогою\~про солідарне\~стягнення заборгованості\~по оплаті\~послуг водопостачання\~та водовідведення (а. с. 1-2 та на звороті, 23-24 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11 квітня 2024 року (а. с. 84 та на звороті), зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачами встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати комунальних послуг. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] якій відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , а її зареєстрованими членом сім`ї є [PERSON] , станом на 31 березня 2024 року, складає 58838 гривень 51 копійка. Тому позивач вимушений звернутися із вказаним позовом до суду, в якому він прохає стягнути: з [PERSON] суму заборгованості за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, а саме: 8723 гривні 16 копійок суми основного боргу, 35 гривень 18 копійок 3 % річних та інфляційне збільшення у розмірі 418 гривень 38 копійок; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за період з 13 грудня 2018 року по 31 березня 2024 року, а саме: 50115 гривень 35 копійок суми основного боргу, 552 гривні 66 копійок 3 % річних та інфляційне збільшення у розмірі 4189 гривень 96 копійок; стягнути солідарно з відповідачів сплачений позивачем судовий збір у сумі 2684 гривні. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 20). 05 жовтня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 жовтня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 22-26). Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 30), копія якої надіслана учасникам справи 10 листопада 2023 року за вихідним № 33862/23-вих/2/204/3666/23 (а. с. 31). У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення про їх виклик на офіційному сайті суду (а. с. 94-95), про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/23 (а. с. 10 та на звороті). Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 02 травня 2023 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (з 18 квітня 1967 року), яка померла [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (з 13 грудня 2018 року), [PERSON] , [INFO] , (15 лютого 2002 року), [PERSON] , [INFO] , (з 08 вересня 2009 року) (а. с. 4), а відтак відповідачі є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до вимог ст.\~22\~Закону України\~«Про питну\~воду,\~питне водопостачання\~та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачкам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачки були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, статтею 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Приписами ст.\~541\~ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Водночас, нормами ч. 3 ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про:стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, а саме: 8723 гривні 16 копійок суми основного боргу, 35 гривень 18 копійок 3 % річних та інфляційне збільшення у розмірі 418 гривень 38 копійок; солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за період з 13 грудня 2018 року по 31 березня 2024 року, а саме: 50115 гривень 35 копійок суми основного боргу, 552 гривні 66 копійок 3 % річних та інфляційне збільшення у розмірі 4189 гривень 96 копійок; стягнути солідарно з відповідачів сплачений позивачем судовий збір у сумі 2684 гривні, на підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а. с. 85-87) та з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 89 та на звороті), які, як він стверджує, є продовженням один одного, однак суд не може погодитися з вказаним, оскільки суми заборгованості за ним не відповідають один одному та заявленим позовним вимогам. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, суд зазначає наступне. Так, відповідно до розрахунку заборгованості\~за період\~з січня-грудня\~1999\~року по\~липень 2018\~року (а. с. 85-87), який здійснений із розрахунку на 2 особи, вбачається, що сума заборгованості станом на липень 2018 року становить 7470 гривень 27 копійок (вихідне сальдо). Однак суд не приймає до уваги вказаний розрахунок заборгованості та вважає його неналежним доказом у справі, бо, по-перше, він не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки. По-друге, вказаний розрахунок здійснено на двох осіб, однак у період з 08 вересня 2009 року по 17 квітня 2014 року у вказаній квартирі було зареєстровано троє осіб: [PERSON] , [INFO] (з 18 квітня 1967 року), яка померла [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , (з 15 лютого 2002 року), [PERSON] , [INFO] , (з 08 вересня 2009 року). Більш того, з вказаного розрахунку вбачається, що нарахування позивачем здійснюються помісячно, а стягнути заборгованість з [PERSON] позивач прохає з 30 листопада 2013 року, однак яким чином він обраховує заборгованість за один день листопада 2013 року не зрозуміло так само, як не зрозуміло, яким чином позивачем здійснювалося нарахування відповідачці [PERSON] 3 % річних та інфляційне збільшення за період часу з 30 листопада 2013 року по липень 2018 року, бо такі дані у вищевказаному розрахунку взагалі відсутні. Натомість, із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 88), який здійснено на три особи, вбачається, що вихідне сальдо за липень 2018 року становить 7470 гривень 27 копійок, інфляція 0 гривень, 3 % річних 06 гривень 75 копійок, що, в свою чергу, суперечить наданому позивачем розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року та суперечить доводам позивача, що вказані розрахунки є продовженням один одного. Крім того, із вказаного розрахунку також вбачається, що нарахування позивачем здійснюються помісячно, а стягнути заборгованість з [PERSON] позивач прохає станом на 13 грудня 2018 року, однак яким чином він обраховує заборгованість за 13 днів грудня 2018 року, не зрозуміло, оскільки окремого розрахунку на підтвердження позовних вимог до [PERSON] за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, ним суду не надано, а надано лише відомості щодо нарахованої заборгованості за особовим рахунком, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості перевірити чи арифметично вірно позивачем здійснено розрахунок заборгованості, а відтак чи обґрунтовано заявлені ним позовні вимоги. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, у сумі: 8723 гривні 16 копійок суми основного боргу, 35 гривень 18 копійок 3 % річних та інфляційне збільшення у розмірі 418 гривень 38 копійок. Щодо позовних вимог про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за період з 13 грудня 2018 року по 31 березня 2024 року, суд зазначає наступне. Так, позивачем заявлено вимогу про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 13 грудня 2018 року, однак стягнення заборгованості за вказану дату відносно [PERSON] позивачем вже заявлено у окремій вимозі про стягнення з неї заборгованості за період з 30 листопада 2013 року по 13 грудня 2018 року, що свідчить про подвійне стягнення заборгованості [PERSON] . Крім того, на обґрунтування вказаних позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості за період з липня 2018 року по березень 2024 року (а. с. 88), який здійснено на три особи, з якого вбачається, що вхідне сальдо за липень становить 1780 гривень 40 копійок, а за грудень 2018 року 8723 гривні 16 копійок, що в свою чергу є заборгованістю за попередній період інших власників/користувачів. Більш того, вказаний розрахунок здійснено на трьох осіб, в тому числі на малолітнього [PERSON] , обов`язки щодо утримання якого покладено на батьків та, які не можуть бути перекладені на іншу особу, зокрема [PERSON] З вказаного розрахунку не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на березень 2024 року рахунок відповідачів має наступні значення: вхідне сальдо 57617,31 нараховане ЦВП 714,4; нараховане ЦВВ 519,27; абонплата 18,54 та 17,46; перерахунок «-28,07» та «-20,4»; вихідне сальдо 58838,51; інфляція 0; 3% - 0; що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам, в цій частині. Також, не зрозуміло з вказаного розрахунку заборгованості, яким чином та на підставі чого позивачем було здійснено перерахунки «-28,07» та «-20,4». Більш того, суд зазначає про те, що нарахування за вказаним розрахунком заборгованості позивачем здійснюються помісячно, натомість стягнути солідарну заборгованість з відповідачів він прохає, зокрема з 13 грудня 2018 року, однак яким чином він обраховує заборгованість за неповний місяць грудня 2018 року не зрозуміло, бо окремого розрахунку на підтвердження позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] за період з 13 грудня 2018 року по 31 березня 2024 року, ним суду не надано, а надано лише відомості щодо нарахованої заборгованості за особовим рахунком, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості перевірити чи арифметично вірно позивачем здійснено розрахунок заборгованості, а відтак чи обґрунтовано заявлені ним позовні вимоги. Разом з цим, суд зазначає, що про збільшення позовних вимог позивачем заявлено в квітні 2024 року, однак актуальних даних щодо зареєстрованих осіб за вказаною адресою на дату збільшення цих вимог, останнім суду не надано. Таким чином, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог. Також, суд зазначає, що не приймає до уваги надані позивачем докази від 14 лютого 2024 року, зокрема: рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 82 від 26 лютого 2013 року та № 939 від 18 вересня 2018 року та перелік тарифів для населення, які діяли з 01 березня 2012 року по 31 січня 2023 року (а. с. 46-73), оскільки звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, тим більше, що частиною із вказаних документів він керується у своїй діяльності, а інша частина перебуває у його розпорядженні. Більш того, суд зазначає, що вказані документи позивачем подані до суду без зазначення поважності причин пропуску подачі даних документів до суду й без клопотання про поновлення строків на їх подання. При цьому, суд зазначає про те, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з вимогами ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Приписами ст.\~81\~ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Нормами ч. ч. 1-3 ст.\~13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Зважаючи на те, що позивачем є юридична особа комунальне підприємство, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене, суд дійшов переконливого висновку про те, що наданий позивачем до суду розрахунок заборгованості є необґрунтованим та безпідставним, через що суд не приймає його до уваги та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині через їх недоведеність належними, допустимими та достатніми доказами, а оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних є похідними від первісної вимоги про стягнення заборгованості, то дані вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із [PERSON] та [PERSON] заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed