Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Позивач - ПАТ «Страхова компанія «Альфа Гарант» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 липня 2020 р. трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «BMW X3» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля «TOYOTA CAMRY», д.н.з. [NUMBER] внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/11778/20 дорожньо-транспортна пригода сталася у зв`язку з порушенням відповідачем Правил дорожнього руху, наслідком чого стало встановлення вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та 122-4, оскільки останній будучи причетним до ДТП покинув місце ДТП. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ СК «Альфа -Гарант», згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АО-0002803410). Позивачем було враховано всі документи надані потерпілою особою, в тому числі висновки аварійних сертифікатів з розрахунку вартості матеріального збитку завданого власнику пошкоджених пошкодженого транспортного засобу TOYOTA CAMRY, д.н.з. [NUMBER] було виплачено 7000,00 грн. страхового відшкодування. Отже огляду на вищевикладене до ТДВ СК «Альфа- Гарант» у порядку регресу перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 7000,00 грн. окрім цього, позивач не є фахівцем у галузі права, відповідно для захисту своїх прав та інтересів та звернувшись за професійною правничою допомогою з АБ «Грідін і Партнери» адвокатом було надано позивачу правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач копію ухвали суду від 02.08.2023 року, позовну заяву з додатками не отримав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Проте, надіслав до суду відзив на позовну заяву в якому позов не визнає, оскільки відповідач не визнає своєї вини у вказаній ДТП та наголошує, що не був учасником зазначеної пригоди та не допускав 21.07.2020 року наїзд на автомобіль «TOYOTA CAMRY», д.н.з. [NUMBER] і відповідно не втікав з місця пригоди, не порушував правил дорожнього руху. Дніпровським районним судом за результатами розгляду адміністративної справи щодо нього постановою від 06.11.2020 року було закрито провадження у зв`язку із закінченням строків передбачених ст. 38 КУпАП без встановлення вини. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 21.07.2020 року об 17 годині 04 хвилини на Русанівському бульварі у місті Києві, керуючи автомобілем «BMW X3», д.н.з. [NUMBER] », рухаючись заднім ходом та змінюючи напрямок руху не впевнившись в безпеці руху, не витримав безпечний інтервал за допомогою до сторонніх осіб, допустив наїзд на автомобіль «TOYOTA CAMRY», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 10.9, 10.1, 13.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 по справі № 755/11778/20, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , [INFO] , за ст. 124, ст. 124-4 КУпАП - закрито, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 та на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Відповідно до ч. 4 ст. 38 КУпАП у редакції, чинній на момент прийняття постанови Дніпровським районним судом м.Києва від 06.11.2020 року, у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через місяць з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. З правового аналізу зазначених норм вбачається, що їх застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Відтак факт закриття адміністративного провадження у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, не є обставиною, яка спростовує наявність вини особи в скоєнні ДТП. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 07.02.2018р. у справі № 910/18319/16, від 16.04.2019р. у справі №927/623/18, що враховується судом. Вказаним спростовуються доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки факт закриття адміністративного провадження за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 Кодексу, не є обставиною, яка спростовує наявність вини особи в скоєнні ДТП. Таким чином, з огляду на те, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124, 124-4 КУпАП встановлено, що своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 10.9, 10.1, 13.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, а отже ці обставини не потребують доказування, що свідчить про протиправність дій та вину відповідача [PERSON] в скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди, а також причинний зв`язок між наявною шкодою і протиправним діянням її заподіювача. З наведеного вбачається, що при розгляді вказаної справи суд прийшов до висновку про наявність вини [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 серпня 2020 року. Враховуючи наявність Договорів страхування власник/страхувальник пошкодженого Застрахованого транспортного засобу звернувся до ТОВ «СК «Альфа -Гарант» з заявою про настання події та про страхове відшкодування [PERSON] водію «TOYOTA CAMRY». (а.с.10) З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «TOYOTA CAMRY», д.н.з. [NUMBER] » було проведено розрахунок вартості матеріального збитку завданого транспортному засобу «TOYOTA CAMRY» та встановлено вартість відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин, що становить розмір 7 152 (сім тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривень 67 (а.с.15) 30 листопада 2020 року між сторонами ТОВ СК «Альфа- Гарант» та [PERSON] досягнуто згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом АО-0002803410 складає 1 000,00 грн., в розмірі 7 000,00 грн., що загалом складає 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 коп. (а.с.19) Внаслідок цього позивачем, на підставі зібраних документів складено розрахунок суми страхового відшкодування за вирахуванням франшизи згідно угоди від 30 листопада 2020 року на суму 7 000 грн. було сплачено в якості страхового відшкодування, що підтверджується платіжною інструкцією від 03.12.2020 № 13596. Регресною вимогою № 03/2400 від 07.10.2022 року ТОВ СК «Альфа- Гарант» запропонувало [PERSON] сплатити на користь позивача грошові кошти в розмірі 7000 грн. Однак, відповідачем така вимога була проігнорована, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1,2 ст. 1187 цього Кодексу джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана в результаті взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту. Статтею 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, страховик у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з п.«В» ч.1 ст.38, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником. Згідно з ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Таким чином, до Позивача перейшло право вимоги в порядку субрагації до особи,відповідальної за заподіяний збиток - Відповідача. Згідно з ч.1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди в розмірі 7000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог позивача про стягнення 3000.00 грн. судових витрат. пов`язаних з оплатою Позивачем професійної правової допомоги суд зазначає наступне. Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22). Відповідачем не подано до суду клопотання про зменшення витрати на професійну правничу допомогу. Позивач в обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подав Договір про надання правової допомоги від 14 травня 2019 р., укладеного між ТОВ «СК «Альфа-Гарант» та «АБ Грідін і Партнери в особі керуючого бюро -Адвоката Грідіна В.В.»; завдання-доручення до Договору від 23.12.2021р. в якому сторони визначили та погодили справу [PERSON] та суму гонорару у розмірі 3000,00 грн.; копію акту приймання передачі наданих послуг від 17.05.2023р.; квитанція про здійснення оплати від 24.12.2021 р. та детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничою допомоги від 14.05.2019 року від 17 травня 2023 року. В детальному описі робіт (наданих послуг) з наведенням здійснених ним витрат по кожному із видів робіт (консультація клієнта - 1 000,00 грн.; з`ясування обставин, вивчення правових норм, визначення правовідносин сторін, збір необхідних доказів, аналіз та вивчення судової практики, написання позовної заяви та відправка в суд, що склала - 2000,00грн.). Обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, які зазначені в Акті № 2 підтверджується матеріалами справи, в якій містяться всі підготовлені указаним представником процесуальні документи. Сума витрат в розмірі 3 000 грн. відповідає умовам Договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 р., та ураховуючи кількість заявлених позовних вимог є співмірною з часом витраченим адвокатом на узгодження позиції з клієнтом, підготовку позовної заяви та іншими наданими послугами, які були неминучими (надання консультацій та повторних консультацій щодо оспорюваного виконавчого напису). Належність цієї справи до категорії малозначних не свідчить про те, що обсяг послуг адвоката та час, що він витрачає у таких категоріях справ не повинен належно оцінюватись на оплачуватись. Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За таких обставин, оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, понесені позивачем у цій справі витрати на правничу допомогу адвоката покладаються на відповідача в сумі 3000 грн. 00 коп. Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Таким чином, оскільки відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «СК «Альфа-Гарант» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved