Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

покликаючись на те, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти придбали нерухоме та рухоме майно, представник позивача адвокат Оксана Кохана у поданій до суду 13 вересня 2021 року позовній заяві просить виділити сторонам у приватну власність по 1/2 садового будинку з надвірними будівлями, по 1/2 земельних ділянок, припинити право спільної сумісної власності на вказане майно, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 транспортного засобу в розмірі 47 455 грн. 00 коп. та понесені позивачем судові витрати. У відзиві відповідач стверджує, що зазначене в позовній заяві майно придбане сторонами хоча і в період шлюбу, але не повністю за рахунок спільних коштів, а фактично за рахунок особистих коштів відповідача (лише дуже незначна частина спільних коштів була залучена - 10 тис. доларів США), а відтак, воно на 100% не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Кошти, за які сторони придбали нерухоме майно, це кошти, отримані відповідачем від продажу належного йому на праві приватної власності в порядку спадкування 1/2 житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] , з наступною купівлею за ці кошти житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою Рівненська область, Рівненський район, с/рада Великожитинська, масив « [INFO] »,За, а в подальшому продажею даного нерухомого майна та придбання автомобіля та спірного житлового будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою [ADDRESS] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом UA № 038353 від 17.06.2011; витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.01.2018 № 110328309; свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВТА № 953655 від 14.12.2012; витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі 13 № 167172 від 12.02.2011; договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями ННА № 517426 від 18.01.2018; договором купівлі-продажу земельної ділянки ННА № 517427 від 18.01.2018; договором купівлі-продажу садового будинку ПМХ № 906744 від 26.12.2017; витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.12.2017 № 109053901; договором купівлі-продажу земельної ділянки НМХ № 906745 від 26.12.2017; витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.12.2017 № 109054667. Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя є не все майно, а лише частка у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] та автомобіль. Оскільки така частка позивачем не визначена, відповідно позовні вимоги є неконкретними і тому не підлягають до задоволення. Позивач у суді позов підтримує, крім того вказує, що відповідач жодним чином не погоджується на будь-які уступки, при тому, що вони вже навіть отримали згоду органів опіки та піклування на продаж даного житла з метою мирного вирішення спору. По суті спору показала, що спочатку в 2017 році сторони придбали котедж, який згодом продали і за ці кошти купили садовий будинок, дві земельні ділянки та автомобіль, які і є предметом спору. Спадкове майно відповідач продав у 2018 році - вже після купівлі котеджу, виручені кошти пішли на його лікування та догляд, крім того, він в цей час не працював. Долучені відповідачем розписки написані ним власноруч і вона їх побачила лише в суді через два роки судового розгляду, тому вважає фіктивними. До шлюбу у неї була власна квартира, де вона зараз і проживає з їх спільним сином, а відповідач проживає у спірному житлі з дружиною та її дітьми, одноосібно користується їх автомобілем. Її представник\~адвокат Роман Мазур, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що хоча спірне майно зареєстроване за відповідачем, але придбане сторонами спільно під час перебування в зареєстрованому шлюбі за їх спільні кошти та в інтересах сім"ї, зі згоди дружини. На сьогодні все рухоме і нерухоме майно перебуває у користуванні відповідача, що порушує права позивача. Відповідач у суді позов не визнає, але вважає, що по-совісті можливо розділити садовий будинок та земельні ділянки як 2/3 його частку та 1/3 частка дружини. Він планував віддати дружині 5 тис. доларів США як її частку у придбанні житла та подарувати їх сину земельну ділянку, вільну від забудови, але позивач чомусь боїться, що він її обмане. Він хоче повернути собі ті 22 тис. 000 доларів США, які отримав при продажу спадкового майна. По суті спору показав, що перший котедж сторони придбали в грудні 2017 року за 32 тис. доларів США у розстрочку на 10 місяців: 4 тис. спільних коштів заплатили зразу, потім 20 тис. після продажу ним спадкового майна, залишок зі спільних коштів. З 15 липня по 15 грудня 2018 року він працював в Польші, заробив 4 300 доларів США, з яких і повернув батьку позивача 3 тис. боргу, які дружина сплатила за перший котедж. 23 серпня 2019 року цей котедж продали і 19 вересня 2019 року придбали спірне майно, яке не було готове для проживання. Його представник\~адвокат Світлана\~Сурікова,\~підтримуючи вимоги\~та аргументацію\~свого довірителя,\~стверджує,\~що з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, СК містить винятки. Хоча набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, проте згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, при цьому обов?язок доказування цієї обставини покладається на зацікавлену сторону. Позивач не заявляє позовну вимогу про визнання спірного майна спільним майном подружжя, а презумція спільної власності спростована відповідачем. Щодо вартості автомобіля, то позивач не зверталася до відповідача з вимогою надати автомобіль для проведення його оцінки, тому відповідач не погоджується з його вартістю. Суд встановив такі обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюб з 23 вересня 2017 року по 14 вересня 2020 року, мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір" і на утримання якого відповідач з 15.07.2020 сплачує аліменти в розмірі 5 тис.грн. щомісячно. 19 вересня 2019 року сторони за 401 760 грн. 00 коп. придбали садовий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0618 га, кадастровий номер 5324687000:04:002:331, яка надана для індивідуального садівництва. На вказаній земельній ділянці розташований один садовий будинок з надвірними будівлями, позначений в плані А-2, загальною площею 111,6 кв.м та надвірні будівлі, позначені в плані: Б-гараж, В- теплиця, Г- вбиральня, Д-колодязь, №1 - огорожа, № 2 - ворота, 1-замощення. 19 вересня 2019 року сторони за 4 000 грн. 00 коп. придбали земельну ділянку площею 0,0618 га (в т.ч. за земельними угіддями: малоповерхова забудова - 0,0039 га) багаторічні насадження - 0, 0376 га, малоповерхова забудова - 0,0084 га, малоповерхова забудова - 0,0039 га) кадастровий номер 5624687000:04:002:331, яка розташована на території Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області та надана для індивідуального садівництва. 19 вересня 2019 року сторони за 4 000 грн. 00 коп. придбали земельну ділянку площею 0,0603 га, кадастровий номер 5624687000:04:002:2927, яка розташована на території Новоукраїнської сільської ради, Рівненського району Рівненської області, СТ «Льонок», ділянка № [NUMBER] та надана для індивідуального садівництва. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.09.2019 право власності на придбане в цей день майно зареєстроване за [PERSON] . Окрім того сторони придбали транспортний засіб Мерседес Віто 110 CDI, 1999 року випуску, який зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 06.07.2021. Згідно з висновком судового експерта № 207.21 ЕД від 30.07.2021 середня ринкова ціна КТ3 подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) становить 94 910 грн. 00 коп. Спірні правовідносини регулюються такими нормами права. Зміст права\~власності,\~яке полягає\~у праві\~володіння,\~користування та\~розпорядження своїм\~майном визначено\~у ст.317 ЦК України. Ст.321\~ЦК України закріплює конституційний\~принцип непорушності\~права власності,\~передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.319, 358\~ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно з п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Відповідно до ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об?єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об?єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об?єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об?єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Ч.1 ст.15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Предметом даного спору є об`єкт нерухомого майна: садовий будинок\~з надвірними\~будівлями [ADDRESS] \~(позначений\~в плані\~А-2,\~загальною площею\~111,6\~кв.м\~та надвірні\~будівлі позначені\~в плані:\~Б-\~гараж,\~В-\~теплиця,\~Г-\~вбиральня,\~Д-колодязь,\~№l-огорожа,\~№2\~-\~ворота,\~1-замощення,\~що знаходиться\~в [ADDRESS] ,\~на земельній\~ділянці площею\~0,0618\~гa,\~кадастровий номер\~95324687000:04:002:3331,\~яка надана\~для індивідуального\~садівництва;\~земельну ділянку\~площею 0,0618\~га (\~в т.ч.\~за земельними\~угіддями:\~малоповерхова забудова\~-\~0,0039\~га)\~багаторічні насадження\~-\~0,\~0376\~га,\~малоповерхова забудова\~-\~0,0084\~га,\~малоповерхова забудова\~-\~0,0039\~га)\~кадастровий номер\~5624687000:04:002:331,\~яка розташована\~на території\~Новоукраїнської сільської\~ради Рівненського\~району Рівненської\~області та\~надана для\~індивідуального садівництва;\~земельну ділянку\~площею 0,0603\~га ,\~кадастровий номер\~№5624687000:04:002:2927,\~яка розташована\~на території\~Новоукраїнської сільської\~ради,\~Рівненського району\~Рівненської області,\~СТ «Льонок»,\~ділянка № [NUMBER] \~та надана\~для індивідуального\~садівництва та\~об"єкт\~рухомого майна: автомобіль марки Мерседес Віто 110 CDI, 1999 року випуску. Суть позову полягає у поділі даного майна. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Окремим випадком виникнення такого права, що обумовлюється особливим суб`єктним складом учасників і характером відносин між ними, є спільне майно подружжя. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Ніким не заперечується, що питання поділу спільного майна подружжя не вирішувалося ні під час шлюбу, ні після розлучення. Позивач "поза розумним сумнівом" довів, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя за її згоди. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надав. Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.3 ст.12, ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України). Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, дійшовши висновку про вчасність його позовних вимог, тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129\~Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124\~Конституції України та передбачений ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Оскільки спірне майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на його поділ, при цьому частки дружини та чоловіка у зазначеному майні є рівними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. Оскільки за положеннями ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з визначеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток. При оцінці транспортного засобу суд виходив з його ринкової (реальної) вартості, визначеної позивачем на підставі висновку експерта. Заперечуючи вартість спірного рухомого майна відповідач будь-яких доказів на спростування середньо ринкової вартості майна на час розгляду справи суду не надав, клопотань щодо проведення експертної оцінки не заявляв, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій. Приймаючи рішення про стягнення із відповідача на користь позивача половини вартості транспортного засобу суд вважає, що це рухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя, є неподільним майном, відповідач не надав відповідних доказів на спростування ринкової вартості, яку визначила позивач. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суд вважає, що задоволення позову забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 2 523 грн. 35 коп. Такий ж розмір судового збору підлягає стягненню з відповідача в прибуток держави у зв"язку із виділенням йому аналогічної частки майна. Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає таке. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами (ст.139 ЦПК України). У матеріалах справи наявні докази оплати позивачем висновку № 207.21 ЕД експертного товарознавчого дослідження автомобіля марки Меrsedes-Вtnz Vito 110 CDI, ідентифікаційний номер [NUMBER] , що підтверджується квитанцією від 30 липня 2021 року. Оскільки витрати\~позивача на\~отримання висновку підтверджені належними доказами, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 2 800 грн. 00 коп. Щодо витрат, пов"язаних з наданням правової допомоги, то у їх відшкодуванні суд відмовляє у зв"язку з з ненаданням доказів їх понесення. На підставі наведеного,

Outcome: approved