Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

27.12.2023 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська»: - заборгованість по заробітній платі в сумі 50\~888,75 гривень, за період з грудня 2019 року по травень 2021 року; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.11.2021 року по день винесення рішення день винесення рішення, розмір якого станом на 20.12.2023 року складав12\~135,49 гривень; - стягнути понесені судові витрати в розмірі 1073,60 гривень. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 20.08.2019 року по 06.01.2022 року перебував в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», звільнений на підставі ч. 3ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю). З часу припинення трудових відносин супереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період\~з грудня\~2019\~року по\~травень 2020\~року в\~сумі 50\~888,75\~гривень (після\~утримання обов`язкових\~податків та\~зборів).\~Крім того,\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні,\~за переконанням\~позивача,\~відповідач повинен\~понести відповідальність,\~тому заявлено\~вимогу стягнення,\~в порядку\~ст.\~117\~КЗпП України,\~середнього заробітку\~за період\~з 18.11.2023 року\~по день\~винесення судового\~рішення,\~яка становила\~суму 12\~135,49гривень\~на момент\~звернення до\~суду. (а. с. 2-4). Ухвалою суду від 28.12.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 25). 29.01.2024 року ДП «ВК «Краснолиманська» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач частково визнає позовні вимоги стосовно стягнення на користь позивача [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 50\~888,75 гривень, оскільки дійсний розмір заборгованості становить: за грудень 2019 року 84,16 гривень; за січень 2020 року 4\~042,19 гривень; за лютий 2020 року 5\~042,99 гривень; за березень 2020 року 4\~468,44 гривень; за квітень 2020 року 4\~484,99 гривень; за квітень 2021 року 1\~149,05 гривень, за травень 2021 року 4\~272,35гривень, за червень 2021 року 33,48 гривень усього 23\~577,65 гривень (з урахуванням обов`язкових податків). Розмір заборгованості, визначений позивачем є значно завищеним та не відповідає дійсному розміру. Також, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.11.2021 року, оскільки в цей період часу до 18.11.2021 року по 06.01.2022 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. Позивач у день звільнення 06.01.2022 року не працював, а перебував у відпустці, а тому відшкодування среденього заробітку має відбутися не пізніше наступного дня після звернення з відповідною вимогою. Позивач зазначає, що вказана вимога пред`явлена 16.11.2023 року, тому відповідач повинен провести розрахунок не пізніше 17.11.2023 року. В той же час, відповідачем акцентовано увагу суду на том, що поштове відправлення з вимогою ним отримане лише 29.11.2023 року. Крім того, кінцевий термін вимоги про стягнення середнього заробітку заявлено по день винесення рішення, але враховуючи, що позивач звернувся до суду 27.12.2023 року, тобто після набрання чинності Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (набрання чинності 19.07.2022 року) Відповідно до вказаного закону, «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців». Тому заявлені вимоги, на думку відповідача, стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2021 року по день ухвалення рішення мають множинні порушення чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Одночасно у відзиві зазначено, що у разі встановлення судом під час розгляду справи підстав для відповідальності роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України, - відповідачем надано відомості про середньоденний заробіток [PERSON] , який складає 587,12 гривень. В позові відповідач просить відмовити (а. с. 28-31, 49-52). Правом подати відповідь на відзив [PERSON] не скористався. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська»: - 20.08.2019року прийнятий електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування 4 розряду; -06.01.2022 року - звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю(а.с. 7-11). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з нею своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів справи вбачається, що ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати, нараховано наступні суми, що підлягають сплаті: за грудень 2019 року 84,16 гривень; за січень 2020 року 4\~042,19 гривень; за лютий 2020 року 5\~042,99 гривень; за березень 2020 року 4\~468,44 гривень; за квітень 2020 року 4\~484,99 гривень; за квітень 2021 року 1\~149,05 гривень, за травень 2021 року 4\~272,35 гривень, за червень 2021 року 33,48 гривень усього 23\~577,65 гривень (з урахуванням обов`язкових податків) (довідка № 01/11-18/8від 25.01.2024 року а. с. 35); Відомості дослідженої бухгалтерської довідки позивачем [PERSON] не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 25.01.2024 року складає 23\~577,65 гривень. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, згідно наказу ДП «ВК «Краснолиманська» № 50/к від 10.01.2022 року [PERSON] звільнений з посади електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування 4 розряду,за ч. 2 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Відповідно до\~положень ст.\~116\~КЗпП України сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення 06.01.2022 року. За таких обставин, безпідставними є доводи відповідача в частині невиплати нарахованих сум при звільненні з причини не звернення позивача в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про проведення остаточного розрахунку. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 23\~577,65 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 06.01.2022 року, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. [PERSON] , посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», - проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середній заробіток помножений на час затримки фактичного розрахунку. Сума середнього заробітку позивачем визначена за листопад 2022 року 12 916,55 гривень, грудень 2021 року 0 гривень разом в сумі 12916,55 гривень; з розрахунку 587,12 гривень (середньоденний заробіток) х 22 дні (кількість відпрацьованих робочих днів) (а. с. 52). Відповідач ДП\~ВК «Краснолиманське»,\~не визнає\~заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про відсутності правових підстав для відповідальності за допущене порушення строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП ВК «Краснолиманська» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Статтею 117 КЗпП України, у редакції чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи, передбачена відповідальність\~роботодавця у вигляді\~виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, день звільнення 06.01.2022 року був не робочим днем для [PERSON] , що підтверджується довідкою з відділу контрольного табелю, що долучається до відзиву, сформований 11.01.2024 року, сума заборгованості в день звільнення не була виплачена. З урахуванням вищевикладеного, звернення працівника, який у день звільнення не працював, то час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з наступного дня після отримання позивачем ухвали суду з позовною заявою, тобто з 29.11.2023 року. Виплата заборгованості по заробітній платі в день звільнення не здійснена, а тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, що діє в редакції на момент звернення до суду. Згідно довідки\~ДП «ВК\~«Краснолиманська» №\~01/11-18/9\~від 25.01.2024\~року середньоденний\~заробіток [PERSON] визначений за листопад 2022 року 12 916,55 гривень, грудень 2021 року 0 гривень разом в сумі 12916,55 гривень; з розрахунку 587,12 гривень (середньоденний заробіток) х 22 дні (кількість відпрацьованих робочих днів) (а. с. 52) Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 30.11.2023 року (наступний день після отримання позовної заяви представником відповідача) - до 30.05.2024 року, по день винесення рішення, але не більше ніж за 6 місяців, оскільки відповідачем не здійснено фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. З урахуванням розрахункового періоду, який у відповідності до\~статті 117 КЗпП України\~становить весь час затримки по день фактичного розрахунку,\~але не більш як за шість місяців, з 30.11.2023 року до 30.05.2024 року (включно) кількість робочих днів становить 124 дні, що в грошовому вираженні складає 72\~802,88 гривен (124 р.д. х 587,12 гривень). Аналогічного висновку щодо розрахункового періоду дійшов Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20, провадження № 61-15667св21. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, ДП «ВК «Краснолиманська» у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовано, що невиплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ДП «ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково на суму 23577,65 гривень (заявлено 50888,75 гривень), тобто на 46,3% від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 497,42 гривень. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід місцевого бюджету сплачено судовий збір в сумі 1073,60 гривень (квитанція - а.с. 1). Вимоги в цій частині задоволено частково на суму 72\~802,88 гривень, тобто на 91,2 % від заявленої суми, тому судовий збір підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в сумі 978,86 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial