Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 136506 грн та моральну шкоду у сумі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем. За довідкою відповідача станом на 16 жовтня 2023 року заборгованість із заробітної плати становить 136506 грн. Крім того, позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, а саме позивач тривалий час був позбавлений доходу, що негативно відобразилось на його сім`ї та змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок невиплати заробітної плати порушені конституційні та трудові права позивача. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача [PERSON] просив відмовити в позовній заяві. Зазначив, що згідно довідки №20 від 12 лютого 2024 року сума невиплаченої заробітної плати становить 129715 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні. Строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. Стосовно стягнення моральної шкоди зазначає, що позивач не обґрунтовує причини стягнення даної суми, а також не додає до позовної заяви ніяких доказів того, що він зазнав моральних страждань. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 09 жовтня 2007 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.11-13). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 12 лютого 2024 року №20, станом на 12 лютого 2024 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 129715 грн, у т.ч. по місяцям: за липень 2021 року 10264 грн; за серпень 2021 року 7723 грн; за вересень 2021 року 10514 грн; за жовтень 2021 року 9639 грн; за листопад 2021 року 10261 грн; за грудень 2021 року 9291 грн; за січень 2023 року 12468 грн; за лютий 2023 року 13197 грн; за березень 2023 року 12794 грн; за квітень 2023 року 14549 грн; за липень 2023 року 6791 грн; за серпень 2023 року 12224 грн (а.с.25). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем судом враховується довідка, надана відповідачем, оскільки остання виконана станом на 12 лютого 2024 року, в той час як довідка відповідача, яка була долучена позивачем до позовної заяви, була видана 16 жовтня 2023 року та містила розрахунок заборгованості, виконаний станом на 16 жовтня 2023 року. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 129715 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 129715 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Щодо тверджень представника відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним. В цій частині справи також слід врахувати вказані у пунктах 44-45 цієї постанови висновки про подовження на підставі пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України строків, визначених статтею 233 цього Кодексу, на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Крім того, судом враховується, що позивач дізнався про розмір заборгованості із заробітної плати не раніше 16 жовтня 2023 року, оскільки довідка відповідача про розмір заборгованості із заробітної плати перед позивачем датована саме 16 жовтня 2023 року (а.с.10). Доказів щодо дати отримання позивачем такої довідки матеріали справи не містять. Відповідачем в свою чергу не доведено, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права більш ніж у тримісячний строк до дня звернення з позовом до суду. Отже, при зверненні до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач не пропустив строк визначений статтею 233 КЗпП. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо невиплати всіх належних йому сум, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 5000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн (а.с.14). Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1\~514 грн (3028*5000/10000). За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 129715 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~297,15 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial