Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі адвоката Якубовського Олександра Олександровича, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зазначивши наступне. Позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] з 07.05.2010 перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час між ними існують спори: про розірвання шлюбу; про поділ спільного майна; про стягнення аліментів та утримання дітей, які перебувають у провадженні судів. Предметом позову справі №351/509/23 не охоплено ще один об`єкт, який хоча й було придбано за спільні кошти подружжя, однак не було зареєстровано ні на одного із подружжя. Відтак, даний позов є покликаним на повернення майнових прав на цей об`єкт до спільної власності подружжя позивача для можливості його подальшого поділу у встановленому порядку. У 2019 році подружжя вирішили придбати з аукціону у США автомобіль після ДТП для його подальшого ввезення в Україну, ремонту та продажу. Їх вибір зупинився на автомобілі марки Volkswagen модель Atlas, 2019 року випуску об`ємом, номер лоту [NUMBER] . Оплата за придбання автомобіля з аукціону подружжям здійснювалась по ціні 10044 доларів США на підставі двох інвойсів продавця G&G AUTO SALES LLC (США): 1) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я [PERSON] на суму 5022,00 доларів США; 2) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я [PERSON] на суму 5022,00 доларів США. Вказана сума включала: 8100 доларі США - продажна ціна автомобіля; 1944 доларів США - доставка автомобіля з майданчика аукціону до порту США; комісійні організатору аукціону; доставка автомобіля з порту США в порт м. Одеса. Отже, між продавцем G&G AUTO SALES LLC з однієї сторони та позивачем [PERSON] і [PERSON] з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля з аукціону. У грудні 2019 року автомобіль було доставлено у морський порт м. Одеса для імпорту в Україну. Митним органом його було оцінено у 219905,07 грн. З цієї ціни було сплачено митні платежі та ПДВ. Однак, у зв`язку із наявністю юридичних ризиків для [PERSON] та [PERSON] (на майно накладено арешт), операцію імпорту автомобіля було проведено від імені відповідачки [PERSON] . Відповідачка [PERSON] на той час люб`язно на безоплатній основі погодилась тимчасово стати титульним власником автомобіля, оскільки є членом родини. На час імпорту в Україну вказаний автомобіль мав ряд видимих пошкоджень, та у подальшому, на СТО у м. Івано-Франківську, також було виявлено ще ряд прихованих пошкоджень. Протягом 2019 - 2020 на СТО у м. Івано-Франківську за замовленням саме позивача проводився відновлювальний ремонт автомобіля. Позивач здійснював витрати на придбання запчастин для вказаного ремонту. Окрім того, за кошти позивача 30.06.2020 на автомобіль було встановлено газобалонне обладнання вартістю 47500 грн. 24.06.2020 відповідачкою у м. Енергодар на ім`я позивача та третьої особи [PERSON] було видано генеральну довіреність на представництво щодо вказаного автомобіля, яка була посвідчена приватним нотаріусом Енергодарського МНО Осипенко Л.А. і зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №912. 09.07.2020 Територіальним сервісним центром МВС №6141 (м. Тернопіль) автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідачки про що видано їй свідоцтво № [NUMBER] . У вказаному свідоцтві про реєстрацію зазначено що вона є власником. Вказане свідоцтво завжди зберігалось у подружжя [PERSON] та [PERSON] та ніколи не передавалось відповідачці. 16.06.2021 [PERSON] у м. Івано-Франківськ на ім`я позивача та [PERSON] видано ще одну генеральну довіреність на представництво щодо вказаного автомобіля, яка була посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Мельничук Р.Л. і зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №861. Протягом усього періоду експлуатації автомобіля, він завжди знаходився у користуванні подружжя [PERSON] та [PERSON] , відповідачка ніколи його не експлуатувала, оскільки знала, що являється лише титульним власником і його не придбавала. На даний час автомобіль також знаходиться у володіння позивача. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] , які є які є родичами, з метою заволодіти спільним сумісним подружжя [PERSON] , на даний час діють узгоджено і недобросовісно щодо позивача. Просить суд, визнати автомобіль Volkswagen, модель Atlas, номер кузову (VIN) [NUMBER] , 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований 09.07.2020 за відповідачкою [PERSON] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відзиву на позовну заяву, поданого адвокатом Манченко О.В., зазначено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 09.07.2020, [PERSON] є власником автомобіля VOLKSWAGEN ATLAS, 2018 року випуску, білого кольору, номер кузову (VIN) [NUMBER] . Зазначений автомобіль було придбано для особистого користування [PERSON] за кошти, подаровані їй на 25-річчя 04.04.2019 матір`ю [PERSON] та дідусем [PERSON] , якій помер [INFO] . [PERSON] дійсно перебуває у родинних зв`язках (є племінницею) з [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з позивачем [PERSON] . Шлюб між позивачем та третьою особою [PERSON] розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.05.2023. Оскільки [PERSON] та [PERSON] з 2017 по 2020 роки займалися доставкою під замовлення, перепродажем автомобілів з США, [PERSON] звернулась до них за допомогою придбати для неї автомобіль. Зазначає, що жодних як зазначає позивач «юридичних ризиків» чи перешкод оформлення зазначеного авто на подружжя не було. Так, у вересні 2019 року [PERSON] погодила придбання вищевказаного автомобіля. Дідусь [PERSON] передав особисто [PERSON] для придбання цього авто кошти. Після чого, подружжя [PERSON] та [PERSON] замовили автомобіль в США на ім`я [PERSON] , оплатили надані [PERSON] кошти для доставки авто на митницю в Одесу для подальшого розмитнення та реєстрацію в Україні на власника [PERSON] . [PERSON] є законною власницею вказаного автомобіля. До виникнення спорів між [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна, стягнення аліментів, [PERSON] перебувала з подружжям у хороших відносинах, з 2018 року почала з ними проживати, доглядали за їх малолітніми дітьми. Тому вона надавала подружжю довіреність на користування своїм авто. 25.10.2022 [PERSON] потрапив у ДТП та суттєво пошкодив авто, яким постійно особисто користувався - DODGE CHALLENGTR, тому попросив у [PERSON] надати свій автомобіль у тимчасове користування. Після цього, між подружжям почались спори про розірвання шлюбу, поділ майна, стягнення аліментів. При цьому, у [PERSON] також зіпсувалися стосунки з племінницею дружини [PERSON] . Після чого, [PERSON] почав погрожувати [PERSON] , що взагалі не віддасть їй автомобіль. 06.01.2023 [PERSON] викрав свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля, внаслідок чого [PERSON] 13.01.2023 скасувала довіреність на користування позивачем автомобілем та звернулась у поліцію із заявою про викрадення документів. По сьогоднішній день позивач не повертає автомобіль та переховує автомобіль у невідомому власниці місці, у зв`язку з чим вона також подала заяву в поліцію про угон автомобіля [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є законною власницею автомобіля VOLKSWAGEN ATLAS, 2018 року випуску білого кольору, номер кузову (VIN) [NUMBER] . У зв`язку з вказаним, відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] заперечують проти позову, вважають його незаконним, необґрунтованим, спрямованим на порушення прав [PERSON] . Жодних доказів того, що спірний автомобіль набуто в якості спільної власності подружжя чи саме для потреб подружжя позивача та третьої особи, [PERSON] не надав. Просять відмовити у задоволенні позову в цілому. Відповідно до поданої адвокатом Якубовським О.О. відповіді на відзив, доводи викладені у відзиві на позовну заяву адвокатом Манченко О.В., вважає необґрунтованими. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2023, відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Розпочати у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подати письмові пояснення щодо позову. 05.12.2023 за клопотанням адвоката Якубовського О.О. долучені письмові докази. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2023, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, до судового розгляду по суті, у режимі відеоконференції. 30.01.2024, через систему «Електронний суд», адвокатом Якубовським О.О. подано додаткові пояснення у справі, та додаткові письмові докази. 31.01.2024, через систему «Електронний суд», адвокатом Манченко О.В. подано додаткові письмові докази. Позивач та його представник, які приймали участь у режимі відеоконференції, у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив, у додаткових поясненнях. Відповідач, третя особа та їх представник, які приймали участь у режимі відеоконференції, у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. У судовому засідання було допитано свідка [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , і рідною сестрою [PERSON] , та яка суду пояснила, що у 2019 році її батько (дідусь відповідача) подарував [PERSON] грошові кошти для придбання транспортного засобу у розмірі 10 000 доларів США, які у її присутності були передані [PERSON] для придбання автомобіля для Діани, оскільки остання мала досвід у придбанні транспортних засобів за кордоном. Їй відомо, що придбаний транспортний засіб був пошкоджений та відновлювальним ремонтом займалися [PERSON] та [PERSON] за кошти її батька, які передавалися [PERSON] . Після відновлювального ремонту, її донька [PERSON] користувалася цим автомобілем. Суд, вислухавши вступне слово та пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебували у шлюбі з 07.05.2010, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №25. (а.с.12), який відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.05.2023 розірвано. (Єдиний державний реєстр судових рішень https://reestr.court.gov.ua/Review/110875721). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 09.07.2020, власником транспортного засобу [PERSON] , 2018 року випуску, білого кольору, номер кузову (VIN) [NUMBER] , є відповідач [PERSON] . Водночас встановлено, що вказаний транспортний засіб придбавався за аукціоном у США та оплата за придбання вказаного транспортного засобу здійснювалась на підставі двох інвойсів продавця G&G AUTO SALES LLC (США): 1) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я [PERSON] на суму 5022,00 доларів США; 2) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я [PERSON] на суму 5022,00 доларів США. (загальна сума 10044 доларів США). Відповідно до копії квитанції №46478567 від 05.12.2019 [PERSON] сплачено кошти у розмірі 82\~600,00 грн., за призначенням платежу: попередня оплата за митне оформлення. Крім того, відповідно до матеріалів справи, а саме: фото із зображеннями вказаного транспортного засобу; рахунків і накладних на запчастини; актів виконаних робіт; товарних чеків, тощо, убачається, що спірний транспортний засіб перебував (придбаний) у пошкодженому стані та замовником і платником за ремонтні (відновлювальні) роботи, відповідно до цих документів, зазначено позивача [PERSON] Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст. 328 ЦК України). Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) ТЗ після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Виходячи із наданих та досліджених доказів, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула спірний автомобіль у власність у встановленому законом порядку, та, на даний час, є законним власником. Доводи сторони позивача щодо набуття відповідачем права власності на вказаний транспортний засіб без достатніх правових підстав, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не заявлено вимог про визнання недійсним набуття такого права, у спосіб передбачений чинним законодавством України. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Одночасно, слід зазначити, що судочинство в судах здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексу, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. При цьому суд може встановити спосіб захисту, не передбачений ні договором, ні законом, якщо він є ефективним. Але суд не може зробити це з власної ініціативи лише якщо попросить позивач, що відповідає принципу диспозитивності. Ефективним способом захисту слід вважати такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект для відновлення порушених прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо. Ефективним є той спосіб захисту, який повністю відновлює порушене право, і позивачеві не потрібно буде ініціювати додаткових спорів. Отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Враховуючі вищевикладене, з урахування встановлених обставин справи, суд вважає, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у позові - на позивача. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed