Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Первинно позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімє`ю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування спадкоємців за законом. \~ \~ \~ \~23.12.2021 року ухвалою суду позовна заява залишена без руху з підстав не сплати судового збору за подання позовної вимоги немайнового характеру. \~ \~ \~ \~Після усунення позивачем недоліків 01.03.2022 року ухвалою суду відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового засідання. Ухвалою суду від 10.02.2023 року задоволено клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача, оскільки спадкоємець [PERSON] досягла повнолітнього віку та повинна бути належним відповідачем у справі. \~ \~ \~ \~Позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був її цивільним чоловіком, з яким вона прожила однією сім`єю з 2014 року по день його смерті, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить в тому числі право на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . Також до складу спадщини входить земельна ділянка під будинком розміром 0,1090 га кадастровий номер 7320784000:01:001:1036, що підтверджується Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 826153 від 07.08.2011 року, копії яких додала до позовної заяви. \~ \~ \~ \~Спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] вважає доньку померлого від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Звернувшись до приватного нотаріуса Опришко С.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, їй було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду із вимогою про встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, про що надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 3/02-31 від 17 січня 2021 року, копію якої додала до заяви. \~ \~ \~ \~На підтвердження позовних вимог позивачем додана довідка Острицької сільської ради № 1536 від 09.12.2020 року, з якої вбачається, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] в господарстві в с.Остриця Герцаївського району були зареєстровані співмешканка померлого [PERSON] , [INFO] (Позивач), [PERSON] , [INFO] (дитина Позивача). Факт спільного проживання та спільного побуту можуть підтвердити свідки. Встановлення факту необхідно позивачу для прийняття спадщини. Просить встановити факт проживання з спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2014 року по [INFO] , змінити черговість позивачу в одержанні права на спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування за законом. На позовні вимоги від представника [PERSON] надійшов відзив, в якому зазначається, що відповідач є донькою спадкоємця, що підтверджено свідоцтвом про народження відповідача. На день смерті батька спадкоємиці [PERSON] було 17 років, тобто вона була неповнолітньою особою. Тому, є спадкоємцем першої черги стосовно спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті її батька. Вважає, що відповідач прийняла спадщину в силу вимог ч.4 ст.1268 ЦК України, як неповнолітня дитина спадкодавця без вчинення будь-яких дій для цього. Також, представник відповідача вважає, що факт проживання позивача однією сім`єю з спадкодавцем більше 5 років, а саме в період з 2014 року до 23.11.2020 року (день смерті спадкодавця) не відповідає дійсності, оскільки реєстрація позивача по місцю проживання спадкодавця здійснена 10.05.2017 року, що підтверджено паспортними даними, тобто на протязі трьох років до дня смерті спадкодавця, а не п`яти років, як стверджує позивач і як потребує закон. Наголошує, що доданий позивачем до позовної заяви Витяг про державну реєстрацію прав за № 28334223 від 13.12.2010 року, яким встановлена державна реєстрація права власності спадкодавця на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , який отриманий у власність спадкодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВРВ № 112904 від 27.10.2010 року за реєстровим № 1319 вказує на відсутність факту набуття (придбання) права власності на зазначений житловий будинок за час спільного проживання однією сім`єю з позивачкою. Наголошує на одержання спадкодавцем у власність земельної ділянки до дати початку спільного (на думку позивача) проживання з 2014 року, що підтверджено Державним актом серії ЯЛ № 826153 від 08.09.2011 року про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку з кадастровим № 7320784000:01:001:1036, що належить спадкодавцеві. Вважає, що позивачем не доведені факти спільного проживання з спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше, як п`ять років до відкриття спадщини, та необхідних юридичних підстав для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що померлий перебував тривалий час у безпорадному стані, тяжку хворобу, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу. Вважає, що позивач не набула права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги, яка має право на спадкування, а тому у задоволенні позову про визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування необхідно відмовити. Представник надав розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи на загальну суму 22 500,00 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, подав суду письмову про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено\~статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124\~Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81\~ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч.4 ст.83\~ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12\~ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2 і ч.3 ст.12\~ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12\~ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , який зареєстрований за спадкодавцем 13.12.2010 року, та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розміром 0,1090 га кадастровий номер 7320784000:01:001:1036, що підтверджується Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 826153 від 07.08.2011 року. Згідно довідки Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 09.12.2020 року за № 1533 померлий [PERSON] був прописаний та постійно проживав до дня смерті [INFO] по [ADDRESS] . Згідно довідки Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 09.12.2020 року за № 1535 та свідоцтва про народження серії [NUMBER] за реєстровим № 36, виданого 04.11.2003 року, [PERSON] є донькою [PERSON] , а тому в силу положень ст.1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги на право спадкування за законом. Оскільки на день смерті спадкодавця [PERSON] була неповнолітньою, то змістом ч.4 ст.1268\~ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину. Випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273\~цього Кодексу (реалізація права на відмову від спадщини) матеріалами справи не встановлено. Згідно довідки Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області від 09.12.2020 року за № 1536 на момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в господарстві по [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , [INFO] та її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Згідно Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі за № 62873115 від 14.12.2020 року за заявою позивача [PERSON] приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Опришко С.І. відкрита спадкова справа за реєстраційним номером 66931473 та номером у нотаріуса 146/2020 за фактом смерті спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Опришко С.І. від 17 січня 2021 року за вих.№ 3/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії заявнику [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належить [PERSON] , який помер [INFO] , з яким [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з 23 січня 2012 року та рекомендовано звернутись до суду з позовом як спадкоємця четвертої черги про встановлення факту проживання з спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до інформації Острицької сільської ради Чернівецького (Герцаївського) району Чернівецької області від 30.03.2022 року за вих.№ 320 [PERSON] , [INFO] зареєстрована по [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] спадкоємець [PERSON] помер [INFO] . Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за № 00037691594 від 01.12.2022 року та рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18 березня 2024 року, яке набрало законної сили 17.04.2024 у справі окремого провадження № 714/201/24, встановлений факт родинного зв`язку відповідача [PERSON] з спадкодавцем [PERSON] Заявою відповідача [PERSON] за реєстровим № 313 від 01.12.2022 року в межах спадкової справи № 146/2020 нотаріусом згідно положень ст.1268 ЦК України підтверджений факт прийняття спадщини відповідачем. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 364111835 від 01.02.2024 року встановлено набуття права власності спадкодавця на житловий будинок по [ADDRESS] під час шлюбу з колишньою дружиною [PERSON] . Згідно наданої Острицькою сільською радою за вих.№ 199 від 06.02.2024 року облікової картки об`єкта по господарського обліку на 2016-2020 роки позивач з неповнолітньою дитиною від іншого шлюбу зареєстровані в господарстві по [ADDRESS] з 10.05.2017. Таким чином, документально підтверджений період спільного проживання спадкодавця з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу становить 3 роки 6 місяців. Згідно доданого рішення IV сесії VI скликання Острицької сільської ради Чернівецького (Герцаївського) району Чернівецької області за № 16-04/11 від 07.04.2011 року надана у власність земельна ділянка площею 0,1090 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд спадкодавцю до дати реєстрації спільного проживання спадкодавця з позивачем. Згідно наданої інформації Острицької сільської ради Чернівецького району за вих.№ 199 від 06.02.2024 року в сільській раді відсутні дані щодо можливих періодів проживання або відсутності по місцю реєстрації спадкодавця, власника домоволодіння або інших осіб. Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімє`ю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування спадкоємців за законом суд зазначає наступне. За приписами ч.2 ст.3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного\~Суду від\~03\~червня 1999\~року №\~5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із ч.ч.1, 2 статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36\~СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Пунктом 5 ч.1 ст.315\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у статті 1\~Закону України\~«Про Всеукраїнський\~перепис населення»\~від 19\~жовтня 2000\~року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа № 552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18. Будь-яких документальних підтверджень спільного ведення господарства, ведення спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витрат на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, інші обставин, які засвідчували би реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, позивач не надав. Клопотань про виклик і допит у судовому засіданні свідків позивач та його представник не заявляв. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного\~Суду України\~від 03\~червня 1999\~року №\~5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Крім того,\~з позовних\~вимог слідує,\~що позивач\~просить встановити\~факт проживання з спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2014 року по [INFO] . В той же час, із дослідженої судом постанови приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Опришко С.І. від 17 січня 2021 року за вих.№3/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії заявнику [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належить [PERSON] , який помер [INFO] , зазначений заявником період проживання без реєстрації шлюбу однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з померлим з [INFO] , що суперечить дослідженим судом паспортним даним і відомостям, наданих Острицькою сільською радою Чернівецького району Чернівецької області в обліковій картці об`єкта по господарського обліку про дату реєстрації місця проживання позивача, яка становить 10.05.2017 року. Ствердження представника позивача у позовній заяві про надання в подальшому клопотання про допит свідків не відповідає вимогам п.4 ч.2 ст.43, ч.2 ст.83 ЦПК України, де чітко зазначено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно п.3 ч.2 ст.76 ЦПК України показання свідків є одним із засобів доказування. Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Клопотань про виклик свідків від представника позивача не надходило. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] та її представник не надали суду належних доказів на підтвердження того, що між нею та померлим під час їх спільного проживання у період з 2014 року по 23 листопада 2020 року склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення її вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю із [PERSON] з 2014 року по 23 листопада 2020 року, оскільки цей факт позивачем не доведений належними, допустимими та достатніми доказами. Відповідно до ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) За правилами ч.1 ст.1217\~ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст.1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Стаття 1261\~ЦК України встановлює, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ст.1264\~ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68\~Закону України\~«Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства\~юстиції України\~22.02.2012\~року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 5 ст.1268\~ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За змістом ч.1 ст.1269\~ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частин 1 та 3 статті 1272\~ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За ст.1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації . Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин. Зазначені вимоги відповідають судовій практиці, які викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, від 27 травня 2020 року у справі №755/8930/18, від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 та інших. Отже, підставою для задоволення позову в частині зміни черговості спадкування за законом є в тому числі і знаходження спадкодавця в безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. (висновок у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18). В матеріалах справи будь-яких з перелічених доказів позивачем або її представником не надано. З огляду на викладене слід також відмовити у задоволенні позовних вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивачем не доведено належними та достовірними доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у Позивача могло виникнути право на спадкування за першою чергою. Матеріалами справи не доведено наявність перелічених вище підстав та/або безпосередня участь у виконанні цих підстав позивачем. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність вказаних у ст.1259\~ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що померлий перебував тривалий час у безпорадному стані, тяжку хворобу, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу. Матеріали справи не містять доказів перебування спадкодавця у безпорадному стані, які за своєю сукупністю давали б висновки про те, що останній самостійно не міг забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Позивач не надала суду доказів в розумінні вимог процесуального закону, про те, що померлий за своїм станом здоров`я перебував у безпорадному стані, тобто він був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби, викликані тяжкою хворобою, а вона (позивач) протягом тривалого часу здійснювала опіку над ним, тобто надавала йому нематеріальні послуги, матеріальне забезпечення; надання будь-якої іншої допомоги, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири. З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що позивач не набула права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги (відповідачем), яка має право на спадкування. Крім того, для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.12.2017 року та рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15.09.2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також, судової практикою ВСУ встановлено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу та, відповідно, не є підставою для зміни черговості спадкування 05.02.2020 року Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу за позовом до Черкаської міської ради, третя особа Друга черкаська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування, встановив, що позивач не надав належних та допустимих доказів дійсного перебування у фактичних шлюбних відносинах із спадкодавцем. Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що установлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, які закон визначає підставами для зміни черговості спадкування. Наявність у позивача документів про поховання та захороненням спадкодавця не є доказом перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах . 25.11.2019 року Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу за позовом до Територіальної громади в особі Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, встановив, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим (постанова Верховного Суду від 25.11.2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18). Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріали справи не містять допустимих, достовірних та достатніх доказів в розрізі положень ст.ст.76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ст.1259 ЦК України для зміни черговості права на спадкування. Не надано таких доказів стороною позивача і в судовому засіданні. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Положеннями ст.89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України\~. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Також суд зазначає, що відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (ст.1 вищевказаного Закону). За приписами ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16). Приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Так, на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу представником відповідача було долучено копії нотаріальної довіреності про надання правової допомоги за реєстровим № 204 від 25.01.2024 року, акту приймання-передачі наданих послуг від 10.06.2024 року, квитанцію про сплату гонорару адвокату Згідно вказаних доказів витрати відповідача на правничу допомогу становлять 22 500, 00 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідач отримав правничу допомогу і поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 22 500, 00 грн. Враховуючи, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу у сумі 22 500,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed