Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

Заявник звернувся\~до суду\~з даною\~заявою,\~в якій\~просить призначити\~його другим\~опікуном над\~недієздатною громадянкою\~України [PERSON] ,\~ [INFO] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Центральної районної ради народних депутатів виконавчого комітету м.Миколаєва №26 від 18.02.1994 року [PERSON] визнано недієздатною та призначено опікуном її матір - [PERSON] , [INFO] . Заявник також зазначає, що [PERSON] проживає разом зі своїм опікуном - матір`ю [PERSON] та із заявником, який є її рідним братом, за адресою: [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] вказує, що оскільки опікуну [PERSON] виповнився 81 рік і за станом здоров`я вона вже не може виконувати свої обов`язки опікуна [PERSON] в повному обсязі, тож фактично він постійно піклується над [PERSON] , здійснює над нею догляд та нагляд. За такого, враховуючи викладене, з метою забезпечення особистих немайнових та майнових прав, а також інтересів недієздатної [PERSON] заявник просить задовольнити вимоги заяви та призначити його другим опікуном. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 18.01.2024 року дану заяву залишено без руху, надано заявнику строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 25.01.2024 року від представника заявника - адвоката Павлюк С.О. надійшла заява про усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали суду від 18.01.2024 року. Ухвалою судді від 29.01.2024 року прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження, призначено судове засідання. 04.04.2024 року в судовому засіданні судом ухвалено про залучення до участі у справі заінтересовану особу - [PERSON] . В судовому засіданні заявник свої вимоги заяви підтримав, просив їх задовольнити та надав заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності його представника - адвоката Павлюк С.О. Представник зацікавленої особи до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні просила заяву задовольнити. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що не з`явилися, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст.\~294\~ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно ст.300\~ЦПК України передбачено правові підстави призначення особі опікуна одночасно із визнанням його недієздатним, звільнення опікуна від його повноважень, призначення іншого опікуна. У частинах 1 та 2 вищевказаної статті мова йдеться про заявників у цих питаннях, а саме визначено, що при вирішенні справи про визнання особи недієздатною, з якою може звернутися особи, передбачені у ч.3 ст. 296 ЦПК України, суд одночасно вирішує питання про призначення опікуна за поданням органу опіку, а також передбачено, що суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу. Таким чином, законодавець визначив, що із заявою про визнання особи недієздатною з одночасним призначення такій особи опікуна, можуть звернутися члени сім`ї фізичної особи, щодо якої вирішується питання про визнання її недієздатною, її близькі родичі, орган опіки та піклування, заклад з надання психіатричної допомоги. Разом з тим, у разі вже існування рішення суду про визнання особи недієздатною та вирішення питання про звільнення від повноважень опікуна та призначення нового опікуна, з такою заявою до суду має право звернутися лише орган опіки та піклування або особи, вже призначені опікуном. (ч.2 ст.300 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю 1А групи з дитинства, непрацездатною та потребує догляду, інвалідність встановлена безстроково, що підтверджується довідкою спеціалізованої психіатричної МСЕК від 14.12.2011 року серії 10 ААА №970905. Відповідно до рішення Центральної районної ради народних депутатів виконавчого комітету м.Миколаєва № 26 від 18.02.1994 року [PERSON] визнано недієздатною, а Центральним народним судом м.Миколаєва призначено опікуном її матір [PERSON] , [INFO] [PERSON] є сином [PERSON] та братом недієздатної [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження [PERSON] , серія [NUMBER] та [PERSON] серія [NUMBER] . [PERSON] є інвалідом 3 групи, як він пояснив у судовому засіданні з загального психічного захворювання. 06.12.2023 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято подання №5197/02.02.01-40/09/14/23, яким запропоновано на розгляд суду кандидатуру [PERSON] для призначення його другим опікуном над [PERSON] . На вирішення судом питання про звільнення [PERSON] від повноважень опікуна не ставиться. Відповідно до статті 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Стаття 58 Цивільного кодексу України встановлює, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно частини першої статті 60 Цивільного кодексу України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до приписів частини другої, третьої та п`ятої статті 63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Відповідно до частини першої статті 67 Цивільного кодексу України, опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2022 року у справі №712/10043/20, при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88. Відповідно до п.1.3. Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї, та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України №34/166/131/88 від 26.05.1999 року (далі - Правил), органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно п.1.7. Правил органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації, зокрема, вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування. Відповідно до п.2.1. Правил опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань. Згідно п.2.4 Правил рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування. Відповідно до п.3.1. Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. Згідно п.3.3. Правил документи, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна, зокрема, якщо опіка призначається над недієздатною особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною. Із системного аналізу вищезазначених норм права вбачається, що суд встановлює опіку над фізичною особою і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування, виключно у разі визнання судом особи недієздатною, у всіх інших випадках призначення піклування належить до виключної компетенції органу опіки та піклування. Таким чином, вирішення питання призначення другого (додаткового) опікуна не входить до компетенції суду. Згідно ч.1,5 ст.\~63\~ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Тобто в даному випадку суд призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Таким чином, із заявою про призначення опікуна (другого опікуна) може звернутися лише вичерпне коло осіб, а саме: орган опіки та піклування або особа, призначена опікуном, у разі звільнення ії від повноважень опікуна та призначення нового опікуна. Подання про призначення опікуна особі, яка рішенням суду вже визнана недієздатною, подається у відповідності до ч. 1 ст.\~60\~ЦК України органом опіки та піклування, до якого повинен був звернутися заявник. Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог\~Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20). Крім того, станом на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення її другим опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи другим опікуном та, перш за все, необхідність такого. Натомість суд зауважує, що подання виконавчого комітету Миколаївської міської ради про призначення [PERSON] , другим опікуном над недієздатною сестрою\~ [PERSON] не містить належної мотивації щодо необхідності призначення недієздатній другого опікуна, визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність призначення другого опікуна та відповідних доказів цього. Відповідно, перевіряючи повноваження даного заявника щодо права звернення до суду з даною заявою, суддею враховуються вказані норми закону, адже є визначений законом порядок реалізації вимоги процесуального закону, який зобов`язує заявника підтвердити суду наявність права вчиняти певні процесуальні дії, зокрема, подавати заяву, й обов`язок суду перевірити обсяг повноважень такого заявника. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Такого висновку дійшов у своїй постанові № 607/14378/21 (провадження № 61-5246св22) від 25.10.2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного, відповідно до статей 55, 58, 60, 63 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed