Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними та поновлення права власності. Свої вимоги обґрунтував тим, що 07.11.2001 року уклав шлюб з [PERSON] .. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] .. Під час шлюбу вони спільними зусиллями з дружиною збудували будинок [ADDRESS] . Дружина запропонувала подарувати даний будинок їхній доньці, і 14.07.2018 року вказаний будинок за його згодою був подарований їхній доньці [PERSON] .. В подальшому, [PERSON] нічого йому не кажучи, звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.04.2021 року шлюб розірвано. У травні 2023 року [PERSON] знову звертається до Мукачівського міськрайонного суду з позовною заявою про його примусове виселення з будинку [ADDRESS] . Ознайомившись з матеріалами позовної заяви, йому стало відомо, що його їхня донька [PERSON] уклала договір дарування і подарувала збудований ним у шлюбі будинок своїй матері його колишній дружині [PERSON] .. Після цього йому стало відомо і зрозуміло, що договір дарування від 14.07.2018 року є фіктивним, з метою позбавити його права на єдине житло, тобто уникнути поділу майна, яке придбане та збудоване у шлюбі. У зв`язку з фіктивністю договору дарування від 14.07.2018 року, вважає, що договір дарування від 20.08.2021 року, також слід визнати недійсним. Окрім того, підтвердженням фіктивності укладеного договору дарування від 20.08.2021 року є лист [PERSON] в якому вона повідомляє, що відповідачі уклали даний договір з метою продажу будинку. А тому, просить суд застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України, та повернути сторони договору до первісного стану шляхом скасування реєстрації права власності на будинок за відповідачем та повернути будинок у спільну сумісну власність позивача та відповідача [PERSON] .. Ухвалою судді від 10.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою судді від 16.01.2024 року клопотання представника позивача [PERSON] задоволено частково,здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін в розгляд справи порядку спрощеного провадження з викликом (повідомлення) сторін. 30.01.2024 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якому зазначає, що позивач бажав, щоб юридичним власником будинку була його донька - [PERSON] , а не колишня дружина - [PERSON] .. Посилання [PERSON] на те, що метою укладення Договору дарування від 20.08.2021 року є бажання [PERSON] продати будинок, є безглуздим, адже для продажу будинку достатньо довіреність від власника на представництво її інтересів при продажу будинку. Отже єдиною метою укладення оскаржуваних договорів дарування було уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, одноосібне володіння [PERSON] будинком в [ADDRESS] та позбавити позивача єдиного житла. 01.02.2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] у якому позов не визнає, вона як власник будинку, мала право та бажання подарувати будинок мамі. Вказує, що жодним чином не порушила права батька ні при даруванні будинку їй у 2018 році, ні при даруванні будинку мамі у 2021 році. У листопаді 2023 року дідусь [PERSON] (по маминій лінії), подарував мені квартиру [ADDRESS] , бажаючи зберегти відносини з батьком, запропонувала йому цю квартиру, однак він відмовився від неї. 01.02.2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] у якому вона позов не визнає, вважаю безпідставним та недоведеним, у його задоволенні просить відмовити. Також зазначає, що позивач подав позов до суду з пропуском строку позовної давності. 07.02.2024 року [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив у яких зазначила, що за договором дарування від 14.07.2018 року право власності перейшло на доньку, саме цього вона бажала з позивачем. Вона не презентувала на майно доньки, не порушувала її прав власника. Укладення договору дарування 20.08.2021 року жодним чином не впливають на права та законні інтереси позивача. 07.02.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні 04 квітня 2024 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зазначає, що будинок збудовано у шлюбі, а укладені договори носять фіктивний характер і таким чином відповідач [PERSON] намагається уникнути розподілу спільного сумісного майна. Позивач іншого житла немає, тому змушений орендувати житло. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що договір дарування був здійснений в добровільному порядку. Умови про спільне проживання не було. Дізналася, що позивач самовільно вселився в будинок. Вона навчається у Львові і намагалася побудувати своє життя там, але у зв`язку з ракетними обстрілами у Львові, вирішила переїхати в спірний будинок і на разі проживає у ньому зі своїм хлопцем. Достеменно не знає, хто скільки вклав у будинок, але мати більше займалась будинком. Вона запропонувала батькові свою однокімнатну квартиру, яку отримала від дідуся, але він відмовився від даного житла. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що вони проживали в квартирі матері і будували будинок, який в подальшому вирішили подарувати доньці. Позивач був працівником органів внутрішніх справ і розраховував на отримання квартири від держави. Тому і не ставив питання щодо реєстрації в квартирі його тещі. Договір дарування будинку від доньки, був вчинений за її пропозицією і бажанням. Спочатку донька хотіла його продати, а тепер вирішила там проживати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] не визнала позов, вказала, що права позивача не порушено. Також позивач не визначився чи договір нікчемний чи договір фіктивний. Зазначає, що справа про розірвання шлюбу розглядалася в м.Ужгород по місцю реєстрації проживання позивача [PERSON] .. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого повторно від 28.01.2006 року, [PERSON] , народилася [INFO] , актовий запис №358. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.04.2021 року розірвано шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 28.01.2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Мукачівського міськрайонного управління юстиції, актовий запис №501 (а.с.21). Згідно витягу з рішення Мукачівської міської Ради Закарпатської області від 24.07.2007 року №172 відведена ділянка для будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці по [ADDRESS] . (а.с.65). Згідно висновку №198 від 06.07.2009 року робочий проект «Будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] не порушує генплану забудови міста Мукачева. Робочий проект рекомендується до затвердження з вищенаведеними технічними показниками (а.с.66). Згідно відповіді на запит КП Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ведення в експлуатацію та реєстрацію житлового будинку по [ADDRESS] , в інвентарній справі за №15441-відсутні. Забудовником домоволодіння є [PERSON] (а.с.54). Відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт №1225 від 09.07.2009 року виданого [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.64) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №360037458 від 26.12.2023 року, право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110400000:01:012:0108, яка розташована по [ADDRESS] та житловий будинок, загальна площа 229,06, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.51-53). Згідно Заяви від 13.07.2018 року, реєстраційний номер №1078, №1079, [PERSON] , [PERSON] надали згоду своїй неповнолітній доньці [PERSON] на підписання нею договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.104). Згідно Заяви від 14.07.2018 року, реєстраційний номер №1080, [PERSON] надав свою згоду на укладення договорів про відчуження (дарування) дружиною [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] дочці [PERSON] .. Окрім цього, в заяві зазначено, що житловий будинок та земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю, та стверджується, що договори дарування відповідають його дійсному волевиявленню, є безоплатним та не мають на меті обов`язку для обдаровуваної вчинити на користь дарувальника (чи на його користь) як учасника спільної сумісної власності будь яких дій майнового чи немайнового характеру (а.с.103). Відповідно до договору дарування житлового будинку від 14.07.2018 року, реєстраційний номер 27056001, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Ришкович О.В., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування житлового будинку, за адресою [ADDRESS] . При цьому [PERSON] як чоловік дарувальника, надав письмову згоду згідно п.13 договору дарування (а.с.25-26). Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 14.07.2018 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] . При цьому [PERSON] як чоловік дарувальника, надав письмову згоду згідно п.13 договору дарування. (а.с.48-50). Згідно договору дарування житлового будинку від 20.08.2021 року, реєстраційний номер 1718, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Ришкович О.В., [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування житлового будинку, за адресою [ADDRESS] , Закарпатська область. П.4 даного договору дарування передбачає, що земельна ділянка відчужується одночасно з цим договором дарування (а.с.23-24). Відповідно листа [PERSON] адресованого [PERSON] повідомляє останнього про набуття нею права власності на будинок, а також можливий його продаж (а.с.67). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто сімейним законодавством передбачена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказану правову позицію висловив Верховний суд у справі №286/2349/16-ц від 20.12.2018. Так, статтею 65 СК України, якою передбачено право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша статті 65 СК України). При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України). Таким чином, при укладені спірних договорів були дотримані вимоги ч. 3 ст. 65 СК України, тобто була отримана письмова згода другого з подружжя, яка була нотаріально засвідчена та у договорах чітко зазначено, що «на укладення даних договорів надав свою згоду чоловік Дарувальника». Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частин п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. В постанові Верховного суду від 05.07.2018 по справі № 922/2878/17, зазначено, що встановивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку є посилання в позовній заяві, зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі, суд встановив, що позивач, як співвласник майна, надав згоду на укладення договору дарування; у пункті 10 договору вказано, що такий не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; право власності на спірний будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі вказаного договору. За таких обставин суд зробив висновок про відсутність правових підстав уважати, що укладаючи договір дарування відповідачі і, зокрема обдаровувана, не мали на меті встановлення правових наслідків, тому слід відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, укладених між сторонами 14 липня 2018 року. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, не має підстав й для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку від 20 серпня 2021 року як похідної вимоги. А також, оскільки договори дарування не визнані судом недійсними, то підстави для скасування державної реєстрації по вказаним договорам - відсутні. Щодо заявленого клопотання відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову за необґрунтованістю, суд не дає оцінки щодо строку позовної давності з огляду на наступне. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed