Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом,\~у якому\~просить стягнути\~з держави\~російська федерація\~моральну шкоду\~у розмірі\~500000\~гривень.\~Позовні вимоги\~обґрунтував тим,\~що є\~учасником бойових\~дій.\~У період\~з 09.06.2022\~року по\~07.08.2022\~року,\~з 10.08.2022\~по 12.02.2023\~року брав\~участь у\~заходах,\~необхідних для\~забезпечення оборони\~України,\~захисту безпеки\~населення та\~інтересів держави\~у зв`язку\~з військовою\~агресією російської\~федерації проти\~України,\~перебуваючи в\~Харківській (в\~районі населених\~пунктів Колонтаїв,\~Павлівка,\~Бугрувате),\~в Сумській\~області (в\~районі населених\~пунктів Боромля,\~Верхня Сироватка,\~Нижня Сироватка,\~Бранцівка,\~Мезенівка,\~Славгород,\~Грабовське)\~в Донецькій\~області (в\~районах населених\~пунктів Міньківка,\~Новомиколаївка,\~Костянтинівка,\~Бахмут).\~11.02.2023\~року під\~час виконання\~бойового розпорядження\~в районі\~населеного пункту\~Бахмут Донецької\~області одержав\~поранення,\~а саме\~акубаротравму.\~Проходив курс\~стаціонарного лікування\~у закладі\~охорони здоров`я\~в/ч\~ [NUMBER] \~в період\~з 22\~лютого 2023\~року по\~25 березня 2023 року, встановлено діагноз стан гострої реакції на стрес у вигляді тривожно-депресивного, астено-невротичного та інсомнічного синдромів з виходом в компенсацію. Вертеброгенна правостороння люмбоішалгія з помірним порушенням чутливості та больовим синдромом. Стан після ВТ 09.02.2023 р., ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравми у вигляді цефалгічного та астено-вегетативного синдромів. Міжхребцевий остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта з помірним больовим синдромом. В період з 21.04.2023 року по 04.05.2023 року проходив лікування в КНП ЛОР Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи. 13.06.2023 року військово-лікарською комісією ВЧ проведено медичний огляд [PERSON] та встановлено, отримана травма відноситься до тяжких. У даний час позивач знаходиться на військовій службі в ЗС України, його безпосередня участь у бойових діях має істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні бойових дій він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався та піддається ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнавав інших множинних порушень своїх конституційних прав, зокрема гарантованого Конституцією України права на життя, адже постійно реально сприймає загрозу бути вбитим або пораненим. Від початку збройної агресії російської федерації проти України, він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим особисто йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з російської федерації. Враховуючи характер душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України та в першу чергу з безпосередньою участю в бойових діях, пов`язаною із ризиком для життя та здоров`я, приймаючи до уваги факт протиправної окупації частини території України і беззаконня, яке панує на цій частині України, вважає, що у результаті протиправних дій російської федерації особисто йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 500000,00 гривень. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.03.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань здійснено шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України,\~що узгоджується\~із висновками\~Верховного Суду,\~викладених у\~постановах у\~справах №428/11673/19,\~№760/17232/20-ц,\~№308/9708/19\~та із\~врахуванням того,\~що 24\~лютого 2022\~року Україна\~розірвала дипломатичні\~відносини з\~російською федерацією,\~що унеможливлює\~із цієї\~дати направлення\~різних запитів\~і листів\~до посольства\~російської федерації\~в Україні,\~з огляду\~на припинення\~його роботи\~на території\~України,\~а 23\~грудня 2022\~року набрав\~чинності Закон\~України «Про\~зупинення дії\~та вихід\~з Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах\~та Протоколу\~до Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах\~від 22\~січня 1993\~року» відповідно\~до якого,\~дію Конвенції\~у відносинах\~з російською\~федерацією та\~республікою білорусь\~зупинено з\~27\~грудня 2022\~року та\~з цього\~часу не\~здійснюється співробітництво\~судів та\~інших компетентних\~органів України\~із відповідними\~органами російської\~федерації і\~республіки білорусь\~з питань надання правової (судової) допомоги у цивільних і кримінальних справах та екстрадиції на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності позивача, який подав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив проводити розгляд справи у його відсутності, а також за відсутності сторони відповідача, який у судове засідання вчергове не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву не подав, а тому суд приходить до переконання про можливість, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, вивчивши зібрані по справі докази, суд виходив з наступного. Статтями 15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Статтею 30 Декларації визначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. У постанові Верховного Суду від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 Верховний суд встановив, що починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав.\~Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходить із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Згідно п. 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року» ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пунктом 120 згаданої Резолюції визначено обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. 05.12.1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї. Відповідно до пункту 6 Будапештського меморандуму, цей меморандум набув чинності з моменту підписання. Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із пунктом 4 Будапештського меморандуму Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання домагатися негайних дій з боку Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй з метою надання допомоги Україні, як державі-учасниці Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, що не володіє ядерною зброєю, в разі, якщо Україна стане жертвою акту агресії. Статтею 12 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, згода держави на обов`язковість для неї договору виражається шляхом підписання договору представником держави коли договір передбачає, що підписання має таку силу або в інший спосіб установлено домовленість держав, які беруть участь у переговорах, про те, що підписання повинне мати таку силу. Встановивши домовленість щодо набуття Будапештським меморандумом чинності з моменту його підписання, Російська Федерація взяла на себе зобов`язання за всіма положеннями Будапештського меморандуму, у тому числі і стосовно поваги незалежності і суверенітету та існуючих кордонів України, утримування від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року передбачено, що кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись. Згідно ст.\~1\~Закону України\~«Про оборону\~України» збройна\~агресія -\~застосування іншою\~державою або\~групою держав\~збройної сили\~проти України.\~Збройною агресією\~проти України\~вважається будь-яка\~з таких\~дій: вторгнення\~або напад\~збройних сил\~іншої держави\~або групи\~держав на\~територію України,\~а також\~окупація або\~анексія частини\~території України; блокада\~портів,\~узбережжя або\~повітряного простору,\~порушення комунікацій\~України збройними\~силами іншої\~держави або\~групи держав; напад\~збройних сил\~іншої держави\~або групи\~держав на\~військові сухопутні,\~морські чи\~повітряні сили\~або цивільні\~морські чи\~повітряні флоти\~України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в\~абзацах п`ятому - сьомому\~цієї статті\~діям,\~у тому\~числі значна\~участь третьої\~держави у\~таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в\~абзацах п`ятому - восьмому\~цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. В Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року на підставі Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, зі змінами, який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію російської федерації проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Ці факти встановлені, у тому числі. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Таким чином, судом беззаперечно встановлено вчинення російською федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, в тому числі позивача [PERSON] , який є громадянином України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 23 березня 2022 року прийняв військову присягу у в/ч [NUMBER] , що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] /а.с.12/ Згідно довідки військово-лікарської комісії від 23.03.2023 року №975 молодший сержант [PERSON] , 1988 року народження, військова частина [NUMBER] , призваний у Збройні Сили України [INFO] . 2022, військова професія: бойовий медик. Проведено медичний огляд позаштатною постійно-діючою військово-лікарською комісією військової частини [NUMBER] 23.03.2023 року. Діагноз та постанова госпітальної військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання: стан після гострої реакції на стрес у вигляді тривожно-депресивного, астено-невротичного та інсомнічного синдромів з виходом в компенсацію. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби /а.с.16/ Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №957 від 25.03.2023 року [PERSON] , 1988 р.н. пройшов курс лікування у стаціонарі з 22.02.2023 року по 25.03.2023 року з діагнозом: стан після гострої реакції на стрес у вигляді тривожно-депресивного, астено-невротичного та інсомнічного синдромів з виходом в компенсацію. Вертеброгенна правостороння люмбоішалгія з помірним порушенням чутливості та больовим синдромом. Стан після ВТ 09.02.2023 р., ЗЧМТ, струсу головного мозку, акубаротравми у вигляді цефалгічного та астено-вегетативного синдромів. Міжхребцевий остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта з помірним больовим синдромом та отримав рекомендації про прийом ліків, запобігання психо-емоційним переживанням, дотримання режиму роботи і відпочинку, робота з психологом /а.с.14/ Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1603 від 04.05.2023 року [PERSON] , 1988 р.н. пройшов курс лікування у стаціонарі з 21.04.2023 року по 04.05.2023 року з діагнозом: стан після перенесеної вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, акубаротравми (09.02.2023 р.) у вигляді цефалгічного, та вестибуло-атактичного синдромів, емоційно-вольової нестійкості та отримав лікування та рекомендації /а.с.17/ Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 13.06.2023 року молодший сержант [PERSON] , 1988 року народження, військова частина [NUMBER] , призваний у Збройні Сили України [INFO] , березень 2022, бойовий медик. Проведено медичний огляд ВЛК 13.06.2023 року. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: стан після перенесеної вибухової травми, ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравми (09.02.2023 р.) у вигляді цефалгічного, та вестибуло-атактичного синдромів. Дегенеративно-дистрофічне захворювання шийного, грудного та попереково-крижового відділів хребта, протрузівї м/х дисків, порушення функції хребта та ходи. Згідно класифікації тяжкості отриманих тавма, дана травма відноситься до тяжких. Травма пов`язана з проходженням військової служби /а.с.15/ 06 жовтня 2023 року [PERSON] , 1988 року народження, отримав посвідчення серії [NUMBER] , що є безтерміновим та діє на всій території України./а.с.13/ Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що позивачу завдано моральної шкоди, що пов`язано із агресією російською федерації проти України. Згідно приписів ч. 1 ст.\~49\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст.\~48\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст.\~76\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Пунктом 9 ч. 2 ст.\~16\~ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23\~ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.3,\~5,\~9,\~10\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №4\~від 31.03.95\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» під\~моральною шкодою\~слід розуміти\~втрати немайнового\~характеру внаслідок\~моральних чи\~фізичних страждань\~або інших\~негативних явищ,\~заподіяних фізичній\~чи юридичній\~особі незаконними\~діями або\~бездіяльністю інших\~осіб.\~Моральна шкода\~може полягати,\~зокрема,\~в моральних\~переживаннях у\~зв`язку\~з ушкодженням\~здоров`я,\~у порушенні\~нормальних життєвих\~зв`язків\~через неможливість\~продовження активного\~громадського життя,\~порушенні стосунків\~з оточуючими\~людьми,\~при настанні\~інших негативних\~наслідків. Відповідно\~до загальних\~підстав цивільно-правової\~відповідальності обов`язковому\~з`ясуванню\~при вирішенні\~спору про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди підлягають:\~наявність такої\~шкоди,\~протиправність діяння\~її заподіювача,\~наявність причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювача\~та вини\~останнього в\~її заподіянні.\~Суд,\~зокрема,\~повинен з`ясувати,\~чим підтверджується\~факт заподіяння\~позивачеві моральних\~чи фізичних\~страждань або\~втрат немайнового\~характеру,\~за яких\~обставин чи\~якими діями\~(бездіяльністю)\~вони заподіяні,\~в якій\~грошовій сумі\~чи в\~якій матеріальній\~формі позивач\~оцінює заподіяну\~йому шкоду\~та з\~чого він\~при цьому\~виходить,\~а також\~інші обставини,\~що мають\~значення для\~вирішення спору.\~Розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди суд\~визначає залежно\~від характеру\~та обсягу\~страждань (фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат (їх\~тривалості,\~можливості відновлення\~тощо)\~та з\~урахуванням інших\~обставин.\~Зокрема,\~враховуються стан\~здоров`я\~потерпілого,\~тяжкість вимушених\~змін у\~його життєвих\~і виробничих\~стосунках,\~ступінь зниження\~престижу,\~ділової репутації,\~час та\~зусилля,\~необхідні для\~відновлення попереднього\~стану,\~добровільне -\~за власною\~ініціативою чи\~за зверненням\~потерпілого -\~спростування інформації\~редакцією засобу\~масової інформації.\~При цьому\~суд має\~виходити із\~засад розумності,\~виваженості та\~справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23\~ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. У ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Таким чином, суд погоджується із твердженням позивача, що російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила право позивача жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Так, як встановлено судом, безпосередня участь позивача [PERSON] у бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні бойових дій він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто був поранений, піддавався ризику загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймає загрозу бути вбитим або пораненим. Від початку збройної агресії російської федерації проти України, він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, а тому, у результаті противоправних дій російської федерації позивачу [PERSON] завдана моральна шкода. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Так, зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), зобов`язано Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Враховуючи наведене, позивач довів суду, що через власний душевний біль, страждання, що спричинені агресією російської федерації, постійне відчуття переживань за власне життя та життя інших громадян України, участь у бойових діях, порушення нормальних життєвих зв`язків, отримання поранення, йому завдано моральну шкоду та таку він оцінює у розмірі 500 000,00 грн., що, на думку суду, є цілком розумною та справедливою компенсацію завданих агресором моральних страждань позивачу, а тому позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Таким чином, позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позову, а тому, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір. Згідно п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5000 грн.

Outcome: approved