Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

[PERSON] ,\~в інтересах\~якої діє\~адвокат Стех\~Юрій Ярославович,\~звернулась до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про тлумачення змісту заповіту. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 6 листопада 2023 року її чоловік [PERSON] склав заповіт, який був засвідчений приватним нотаріусом Юзва В.Я. у м. Перемишляни. Заповідач здійснив заповіт лише у частині, яка стосувалася позивачки та її сина, а інше майно (два житлових приміщення) залишив для спадкування за законом. Відповідно до змісту заповіту було зроблено наступні заповідальні розпорядження: 1) підвальне приміщення, яке знаходиться яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (десять) заповів [PERSON] ; 2) автомобіль марки Volkswagen, комерційний опис Fox, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. У зв`язку із наявністю спору з іншими спадкоємцями, в тому числі, ними оспорюється що підвальне приміщення по [ADDRESS] , яке згадується у заповіті, є іншим майном, а ніж офісне приміщення за цією адресою, що перешкоджає їй належним чином прийняти та оформити свої права в порядку спадкування. Натомість, з такою позицією відповідача не погоджується, оскільки у [PERSON] не було ніякого іншого підвального, напівпідвального, цокольного, офісного тощо приміщення, яке б знаходилося по [ADDRESS] або за іншою адресою, а ніж те, яке він заповів та яке можна б було ідентифікувати як підвал. Неточності у заповіті зумовлені обставинами його складання (після виписки з лікарні при тривалому лікуванні від онкологічного захворювання) та через відсутність первинних правовстановлюючих документів у заповідача в той момент, які б при складанні заповіту давали змогу нотаріусу більш точного визначення та ідентифікації спадкового майна, зробив своє заповідальне розпорядження по пам`яті зі своїх слів. З урахуванням наведеного, позивач просить розтлумачити заповіт від 06 листопада 2023 р., складений [PERSON] в частині зробленого останнім заповідального розпорядження в користь [PERSON] , а саме чи підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (десять) і нежитлове приміщення цокольного поверху (офіс), яке розташоване за адресою [ADDRESS] (десять) є різними чи тотожними об`єктами нерухомості. Ухвалою суду від 13 травня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 31 травня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 06 червня 2024 року представник відповідача адвокат Давидов Олександр Анатолійович подав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві заперечує проти задоволення позову та обґрунтовує його тим, що у власності [PERSON] у власності перебували у певний період часу за вказаною адресою як нежитлові приміщення цокольного поверху (під офіс), так і підвальні приміщення, що є допоміжними приміщеннями житлової квартири з цілком різним правовим режимом. Та могло зумовлюватися неусвідомленням заповідачем своїх дій у останні дні життя; наведені фактичні та нормативні положення, а також правові висновки Верховного Суду не дозволяють вирішити заявлені позовні вимоги, оскільки такі виходять за межі повноважень суду і фактично Позивачка ставить перед судом питання щодо проведення кваліфікації правового режиму майна, яке вона вважає таким, що входить до спадкової маси. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Стех Ю.Я. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокат Давидов О.А. у судовому засіданні позов заперечив з підстав, наведених у відзиві. Третя особа (уповноважений представник) в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 223\~ЦПК\~України,\~суд\~відкладає розгляд\~справи в\~судовому\~засіданні в\~межах\~встановленого\~цим Кодексом\~строку\~з\~таких підстав: 1)\~неявка\~в\~судове засідання\~учасника\~справи,\~щодо\~якого\~відсутні відомості\~про\~вручення\~йому повідомлення\~про\~дату,\~час\~і\~місце судового\~засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності третьої особи є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Заслухавши пояснення позивача учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 6 листопада 2023 року [PERSON] склав заповіт, який був засвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Юзвою В.Я. (зареєстрований у реєстрі за 4243). Заповідач здійснив заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті, яке полягало у наступному: 1) підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (десять) заповів [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податку за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; 2) автомобіль марки Volkswagen, комерційний опис Fox, 2009 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] заповів [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На підставі Свідоцтва про право власності на офіс № [NUMBER] , виданого 02 березня 2009 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 02.03.2009 р. № 529-Ж-Г, зареєстрованого ОКП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 16.03.2009 р. за № 26723217 [PERSON] належало нежитлові приміщення офісу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (десять), загальною площею 43,5 кв.м., які позначені на технічному паспорті від 09.11.2007 р., виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 1-1, 1-2 (знаходяться в будинку [ADDRESS] ) та 16-1, 16-2 (цокольний поверх). 04 травня 2011 р. вказане майно було подароване [PERSON] [PERSON] за Договором дарування офісу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Романенко Л.П. (зареєстровано у реєстрі за № 129). Відповідно до цього, згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 30062243, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.05.2011 р. за [PERSON] на праві приватної власності було зареєстровано офіс загальною площею 43,5 кв.м за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1905 від 29.04.2024 р. за вказаною адресою інформація про наявність у власності підвалів відсутня. Натомість, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 р. за гром. [PERSON] та [PERSON] була зареєстрована на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07.07.1993 р., зареєстровано у реєстрі № 702 від 07.07.1993 р.. Квартира складалася з двох житлових кімнат і кухні загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 24,8 кв.м.. До цієї квартири відносилися комори в підвалі XV/14,8 кв.м. та XVI/9,8 кв.м., що підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» виданою відповідачці [PERSON] . Порівняння інформації з обидвох довідок свідчить про те, що у складі будинку [ADDRESS] існують різні види приміщень як нежитлові приміщення цокольного поверху, так і окремі підвальні приміщення. Листом від 26.04.2024 р. вих. № 575/02-14 завідувач Четвертої львівської державної нотаріальної контори Львівської області [PERSON] поінформував позивачку, що згідно заповіту, посвідченого від імені її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою В.Я. 06.11.2023 року за реєстровим №4243, їй заповідано підвальне приміщення по [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, [PERSON] належить приміщення офісу в будинку [ADDRESS] . Зі слів інших спадкоємців, офіс і підвальне приміщення в будинку [ADDRESS] , є різними об`єктами нерухомого майна і підвальне приміщення, яке спадкодавець заповів позивачці, не має жодного відношення до офісу в цьому самому будинку. У зв`язку з тим, що виникають сумніви щодо ідентифікації заповіданого майна і можливої тотожності офісу та приміщення підвалу, нотаріусом рекомендовано позивачці звернутися до суду з позовною заявою про тлумачення заповіту, а саме чи приміщення підвалу в будинку [ADDRESS] , яке зазначено в заповіті, і приміщення офісу в тому самому будинку є різними чи тотожніми об`єктами нерухомості, що належали спадкодавцю. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її цивільних прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з приписами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265\~цього Кодексу (частина перша та друга статті 1223 ЦК України). У частинах першій, другій, четвертій статті 1236\~ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Спосіб захисту, про який позивач просить суд, визначається ним у предметі позову матеріально-правовій вимозі позивача до відповідача, щодо якої позивач звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Така матеріально-правова вимога може бути словесно сформульована позивачем у довільний спосіб, але саме завдання суду полягає в тому, щоб розтлумачити про який саме спосіб захисту просить позивач: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, розглядаючи спір, суд не обмежений у застосуванні принципу jura novit curia як у дослідженні підстав позову, так і у тлумаченні його предмету. Якщо позивач хоче повернути майно, то він хоче саме повернути майно незалежно від словесного вираження своєї вимоги, якщо ж позивач хоче отримати кошти, то він хоче отримати саме кошти, не дивлячись на те, чи він просить зобов`язати відповідача їх сплатити чи просить стягнути кошти з відповідача. Суд лише повинен розтлумачити чи такі вимоги є, до прикладу, вимогами про відновлення становища, яке існувало до порушення, чи вимогами про примусове виконання обов`язку в натурі та правильно викласти резолютивну частину судового рішення так, щоб воно було виконуваним. Це підтверджується і власними висновками Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду пояснила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 467/356/19 (провадження № 61-8685св20) зазначено, що «відповідно до частини другої статті 1256\~ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки суди у справі, що переглядається, встановили, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256\~ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213\~ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21) вказано, що «у частинах третій та четвертій статті 213\~ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі № 378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне, розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст, виходячи з волі [PERSON] , згідно заповіту від 06.11.2023р, а саме тлумачити пункт перший заповіту здійсненого [PERSON] та посвідченого 06 листопада 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Вікторією Яківною, та зареєстрованого в реєстрі за №4243, яким здійснено заповітне розпорядження щодо підвального приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (десять), таким чином: підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (десять) і нежитлове приміщення цокольного поверху (офіс), яке розташоване за адресою [ADDRESS] (десять) є різними об`єктами нерухомості, адже підвальні приміщення та нежитлові приміщення є нормативно відмінними за своїм правовим режимом об`єктами у складі комплексу багатоквартирного будинку не лише за формальними технічним та конструктивними особливостями, але й їх призначенням у використанні, режимом власності. Вирішуючи питання тлумачення правочину судом враховано, що цивільне судочинство направлене на захист прав та інтересів громадян. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 гривень 20 копійок, тобто по 403 гривні 73 копійки, з кожного.

Outcome: approved