Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

У лютому 2019 році позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Військової прокуратури Київського гарнізону, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обгрунтування заявлених позовних вимог, зазначено, що Державою в особі військової прокуратури Київського гарнізону, яка полягає в ухиленні від свого обов`язку забезпечити ефективне розслідування, яке б призвело до виявлення та покарання службових осіб, винних у порушенні житлових прав позивача, на захист яких ухвалено постанови Франківського районного суду міста Львова від 22.05.2007 у справі №2а-164/07 та Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2009 у справі № 2/44, позивачеві завдано як моральної, так і матеріальної шкоди, яка пов`язана із тривалим обмеженням права на ефективний засіб правового захисту. В обгрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на статтю 56 Конституції України, статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визнання факт завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з протиправною бездіяльністю військової прокуратури Київського гарнізону щодо обов`язку забезпечення проведення ретельного і ефективного розслідування, що призвело до виявлення та покарання службових осіб у порушенні житлових прав позивача, на захист яких ухвалено постанови Франківського районного суду міста Львова від 22.05.2007 у справі №2а-164/07 та Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2009 у справі № 2/44; - стягнути з Державного бюджету України компенсацію за нанесенні позивачеві моральні страждання та матеріальну шкоду в сумі 2 164 594,00 грн. 19.03.2019 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правалами загального позовного провадження. 09.07.2019 представником Військової прокуратури Київського гарнізону було подано пояснення по справі, в яких зазначено, що твердження позивача про бездіяльність прокуратури є безпідставні. Так, зазначено, що досудове розслідування кримінального провадження, яке було об`єднане у №4201711030000102 триває та військовою прокуратурою Київського гарнізону здійснюється процесуальне керівництво. Представник зазначив, що відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2009 зобов`язано військову прокуратуру Київського гарнізону вжити заходів щодо поновлення порушених прав позивача, в порядку визначеного Законом України "Про прокуратуру". Однак позивач не належить до зазначеної категорії громадян, прокуратура гарнізону не може здійснити представництво його інтересів у судді, проте зазначена особа може звернутись до суду використавши право на безкоштовну правовову допомогу, про що останньому повідомлено листом. Із позовної заяви вбачається, що позивач звертався до суду на дії службових осіб військової частини [NUMBER] , у зв`язку із порушенням його житлових прав, натомість звернувся до військової прокуратури, яка не наділена повноваженнями щодо відновлення житлових прав позивача. З метою поставлення позивача на квартирний облік про вжитті заходи військової частини [NUMBER] , прокуратурою гарнізону направлено лист. Відтак, прокуратурою всі можливі заходи, які передбачені Законом України «Про прокуратуру», були вжитті. З врахуванням зазначеного, представник прокуратури просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 03.12.2019 ухвалою суду було залучено в якості співвідповідача - Міністерство юстиції України. 03.12.2019 позивачем було подано позовну заяву до Держави України в особі Міністерства юстиції України, яка і є предметом розгляду (том 1, а.с. 89-94). 08.01.2020 представником Міністерства юстиції України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відсутні підстави для стягнення заявленої шкоди позивачем, оскільки останнім в позовній заяві не надано жодного обґрунтування, чому Міністерство юстиції України залучено у справі в якості співвідповідача. Також предметом розгляду у даній справі, на думку позивача, є незаконні дії працівників військової частини № [NUMBER] та Військової прокуратури Київського гарнізону, які призвели до порушення житлових прав. Відтак, представник відповідача вважає, що коло учасників справи, а саме відповідач, визначений позивачем на власний розсуд, та навіть без правового обґрунтуванням підстав залучення. У свою чергу, Міністерство юстиції України не порушувало прав та інтересів позивача та не допускало неправомірних рішень, дій та бездіяльності відносно останнього. Більше того, дії на які посилається позивач, як на порушення прав, були проведені військовою частиною № [NUMBER] та Військовою прокуратурою Київського гарнізону. Жодних доказів порушеного права Міністерством юстиції України позивачем не надано, ані рішень судів які набрали чинності, ані інших належних допустимих доказів. Таким чином, Міністерством юстиції України жодних дій, які могли завдати позивачеві моральної та моральної шкоди не вчиняло, а тому позов не підлягає задоволенню. 29.01.2020 позивачем було подано відповідь на відзив Міністерства юстиції України, в якому останній не погоджувався з доводами представника відповідача. 30.01.2020 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 07.08.2020 позивачем було подано додаткові пояснення. 11.08.2020 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Печерського районного суду м. Києва. 05.11.2020 позивачем було подано відповідь на відзив. 09.02.2021 ухвалою суду поновлено провадження у справі. 01.10.2021 відповідно до розпорядження № 336 від 01.10.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з смертю судді. 07.10.2021 ухвалою суду було прийнято справу до провадження судді Соколова О.М. 14.06.2022 позивач подав додаткові пояснення. 07.07.2022 представником Військової прокуратури Київського гарнізону було подано додаткові пояснення. 27.03.2023 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. 13.02.2024 суддя Печерського районного суду м. Києва Соколов О.М. заявив самовідвід від розгляду даної справи. 22.02.2024 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н.В. від 22.02.2024 26.02.2024 ухвалою суду дану справу було прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. 17.04.2024 ухвалою суду, за клопотанням позивача, було виключено з кола відповідачів Військову прокуратуру Київського гарнізону, Державну казначейську службу України та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Військову прокуратуру Київського гарнізону, Державну казначейську службу України. 23.04.2024 ухвалами суду було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про об`єднання цивільних справ, у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Ільєвої Т.Г., та в задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи. 29.05.2024 представником відповідача були подані додаткові пояснення по справі,в яких зазначено, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. 29.05.2024 ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Разом з цим, до суду було направлено заяву про проведення судових засідань за відсутності позивача. Представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Військової прокуратури Київського гарнізону України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Так, з долучених доказів, а саме з рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2018 (том, 1, а.с.11-13), на яке у якості доказу посилається позивач, встановлено, що з 2007 року позивач проходив службу у військовій частині [NUMBER] , яка дислокується у місті Києві. Військова частина [NUMBER] визначила черговість позивача на квартирному обліку з 06 липня 1999 року на загальних підставах та з 06 липня 2010 року у списках позачерговиків, не врахувавши 10 років перебування у списках у військовій частині [NUMBER] . Відтак, на неправомірні, на думку позивача, рішення військової частини [NUMBER] позивач скаржився до військової прокуратури Київського гарнізону. В подальшому, позивач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової прокуратури Київського гарнізону, постановою якого від 04 грудня 2007 року у справі №2/44 визнано протиправною бездіяльність Військової прокуратури Київського гарнізону. Додатковою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі №2/44 зобов`язано військову прокуратуру Київського гарнізону вжити заходів для поновлення порушених прав позивача в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру». Додаткова постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі №2/44 набрала законної сили 15 липня 2015 року. На виконання додаткової постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі №2/44, 15 жовтня 2015 року виданий виконавчий лист. 18 квітня 2016 року, на підставі виконавчого листа №2/44, виданого 15 жовтня 2015 року Окружним адміністративним судом міста Києва, відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER], про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. За невиконання судового рішення без поважних причин державним виконавцем постановою від 24 квітня 2017 року до боржника застосована штрафна санкція у розмірі 5100 грн. Не погоджуючись з застосованою штрафною санкцією, відповідач оскаржив дії до Окружного адміністративного суду міста Києва, рішенням якого від 26.10.2017 у справі №826/6243/17, залишеним в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018, Військовій прокуратурі Київського гарнізону було відмовлено у задоволенні позовних вимог. 27.03.2018 державним виконавцем направлено Військовій прокуратурі Київського гарнізону вимогу, якою зобов`язано останню повідомити відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стан виконання додаткового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року №2/44. У відповідь на вимогу державного виконавця від 27.03.2018 боржником направлено листа від 04.04.2018 №10/3959 вих.18, в якому наведено положення статті 2, частини другої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та інформація про те, що за заявою [PERSON] 15.05.2017 року щодо посадових осіб військової частини [NUMBER] прокуратурою гарнізону внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42017110350000102 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 ч. 1 КК України та 12.09.2017 за №42017110350000186 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Також зазначено, що з метою поставлення [PERSON] на квартирний облік та про вжиті заходи військової частини [NUMBER] прокуратурою гарнізону направлено лист. Згідно з наданою відповіддю, [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 06 липня 1999 року на загальних підставах та в списках на позачергове отримання житла з 11 серпня 2010 року. З постанови про закінчення виконавчого провадження ВП [NUMBER] від 18.09.2018 вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження слугував лист Військової прокуратури Київського гарнізону від 04.04.2018 №10/3959 вих.18, яким повідомлено державного виконавця, що «боржником вжиті всі можливі заходи щодо поновлення порушених прав [PERSON] , передбачені Законом України «Про прокуратуру», на підтвердження чого додано відповідні матеріали. Виконання рішення суду здійснювалось у спосіб та порядок визначений виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження» та виконано боржником під час його примусового виконання». Разом з цим, Окружний адміністративний суд м. Києва не погодився з даною позицією та зазначив, у рішенні від 07.11.2018, що рішенням державного виконавця та у своєму рішенні зазначив, що спір виник щодо незабезпечення житлових прав позивача при перебуванні на квартирному обліку з 1989 року, як встановлено рішенням Франківського районного суду міста Львова від 22 травня 2007 року, а не з 1999 року, як стверджувала військова частина [NUMBER] , а додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2009 року у справі 2/44 військову прокуратуру Київського гарнізону зобов`язано вжити заходів для поновлення порушених прав позивача в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру». При цьому, в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2007 року у справі № 2/44, яким задоволено позов [PERSON] та визнано протиправною бездіяльність військової прокуратури Київського гарнізону, наведені мотиви та обгрунтування, а також алгоритм дій, які мав би вчинити відповідач відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Відтак, Окружний адміністративний суд міста Києва задовольняючи позов, у рішенні від 07.11.2018 у справі № 826/16567/18 вказав на те, житлові права позивача, про захист яких він звертався до суду з приводу перебування на квартирному обліку з 1989 року, а не з 1999 року, так і залишилися не захищеними боржником. Також, судовим розглядом встановлено, що в провадженні військової прокуратури Київського гарнізону здійснювалося досудове розслідування в кримінальному провадженні №42017110350000102 від 15.05.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 357 та ст. 356 КК України. Позивач до матеріалів справи долучив копії ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва, а саме: - ухвалу суду від 20.11.2017 у справі 757/65175/17-к, якою постанову слідчого від 24.07.2017 про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні №42017110350000102, було скасовано (том, 1, а.с.15); - ухвалу суду від 15.02.2019 у справі 757/49823/18-к, якою було скасовано постанову постанову слідчого першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону від 23.05.2018 про закриття кримінального провадження №42017110350000102 від 15.05.2017 року (том 1, а.с.17). Матеріали кримінального провадження №42017110350000102 від 15.05.2017 року повернуто до військової прокуратури Київського гарнізону для продовження досудового розслідування; - ухвали слідчих суддів про внесення відомостей до ЄРДР від 13.05.2017 та 22.12.2017. Також, позивач вказує, що начальником [INFO] було направлено листа від 30.10.2018 № 1/36 - 2084, про зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині [NUMBER] (том 1, а.с. 19-20). З даного листа вбачається, що причиною зняття з обліку було не надання позивачем затребуваних документів. Відтак, за твердженням позивача, причини рішення про зняття його з квартирного обліку, що наведені у листі, не відповідають дійсності і прямо вказують на злочинний характер поведінки службових осіб військової частини [NUMBER] , досудове розслідування відносно якої здійснюється у кримінальному провадженні № 4201711030000102. З врахуванням зазначених обставин, позивач вважає, що з боку військової прокуратури Київського гарнізону були порушені його права, у зв`язку з ухиленням від свого обов`язку забезпечити ретельне та ефективне розслідуванння, яке б призвело до покарання винних службових осіб, а тому звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, з посиланням на вище зазначені обставини. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За висновком Верховного суду України у справі № 6-501цс17 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частиною 1 статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цихорганів. Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Згідно із частинами 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно- правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Відтак, позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування статей 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини, є безпідставним. Окрім цього, варто вкказати, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, суд прийшов до висновку, що позивач звертаючись до суду повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. За висновком Верховного суду України у справі № 6-501цс17 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана в тому числі внаслідок процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Для настання відповідальності перед позивачем обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними. Вина є підставою для відповідальності. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ст..4. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється за рахунок державного бюджету. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України, під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України, слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, в порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної, а також матеріальної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій правоохоронних органів неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього, позивач, визначаючи Міністерство юстиції в якості відповідача в даній справі, посилається на підпункт 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого до завдань Мін`юсту належить забезпечення представництва інтересів держави в судах України, однак така позиція позивача, на думку суду, є помилковою. Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 02.07.2014 № 228, зі змінами від 06.05.2020 № 380 (далі - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції. Згідно з підпунктом 4 пункту 3 Положення № 288, до завдань Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Міністерсво юстиції наділене повноваженнями та компетенцією берати участь у справах та діяти в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно: - під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України; - в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; - в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. При цьому, безумовне залучення Міністерства юстиції України в якості представника держави в судах в усіх випадках є помилковим. Держава бере участь в суді через відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції. В позовній заяві позивач зазначає про заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду, завдану діями службових осіб військової чатини [NUMBER], органів прокуратури, слідства. При цьому, Міністерство юстиції не має права у будь-який спосіб впливати на органи прокуратури та слідства при здійсненні ними процесуальних дій в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні. З огляду на це, Мін`юст не наділений повноваженями та компетенцією представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справ, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача. Так, відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. При цьом,у слід зауважити, що передбачене статтею 58 ЦПК України правило про те, що держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу. Формальне залучення Міністерсва юстиції, як представника держави у даній категорії справ, призводить до грубого порушення принципу змагальності сторін, адже Мін`юст позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази в спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин. Підстави відповідальності за шкоду, завдану, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури, передбачені статтею 1176 ЦК України. Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Таким чином, стягнення шкоди на підставі вказаної статті характеризується особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Як висновок, законодавством, що регулює порядок та підстави стягнення шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок незаконних дій прокуратури, чітко встановлено суб`єктний склад учасників цих спірних правовідносин, до яких Мін`юст не має відношення. Як висновок, Мін`юст як орган, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані із здійсненням процесуальних дій в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача. Окрім цього, судом було надано можливість позивачу уточнити свої вимоги, однак останній подав заяву про проведення судових засіданнь без його участі, що свідчить про те, що позивач не мав намірів уточнювати вимоги, з метою належного розгляду справи, для розуміння обставин, на які він посилається, визначення обраного способу захисту та нарешті чіткого визначення кола учасників процесу. Відтак, суд досліджував обставини в тих межах, які визначив позивач у позовній заяві. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Окрім цього, позовна заява є необґрунтованою, орган державної влади, який діє від імені Держави Україна у спірних правовідносинах (відповідач) є помилково обраним, адже позовні вимоги фактично заявлені відповідачем щодо військової прокуратури Київського гарнізону, позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт завдання йому, як матеріальної, так і моральної шкоди, не довів наявність складу цивільного правопорушення в діях відповідача, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не підтвержені доказами.

Outcome: dismissed