Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

В квітня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Справа згідно автоматизованого розподілу судових справ між суддями була розподілена до провадження судді Озерянської Ж.М. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 18 вересня 2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі - [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) в Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №499, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 18.09.2009 року. Від даного шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , про що 15.03.2011 року складено відповідний актовий запис №184 та [PERSON] , [INFO] , про що 05.10.2012 року складено відповідний актовий запис №614. Однак, спільне життя з відповідачкою не склалось, тривалий час їх сімейне життя поступово погіршувалось, що на даний час призвело до припинення шлюбних відносин, вони мають протилежні погляди на життя та сім`ю. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, турбота про дітей, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З її ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких стають їх діти, що негативно впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє дітям душевні страждання. Крім того, дружина, після початку бойових дій на території України, виїхала за кордон, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає і діти проживають з позивачем та знаходяться на його повному утриманні. Тобто, відповідачка фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Позивач надав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі за доказами наявними в матеріалах справи. Відповідачка також надала до суду письмову заяву у якій позов визнала у повному обсязі та проти задоволення пред`явлених вимог не заперечувала, підтвердивши той факт, що вони з відповідачем проживають окремо, діти перебувають з батьком та знаходяться на його повному утриманні. Також зазначила про можливість розгляду справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте направив суду письмову заяву про можливий розгляд справи без їх участі, у зв`язку із службовою зайнятістю представника. Крім того, третьою особою надано висновок адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] , [INFO] , відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18 вересня 2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №499 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 18.09.2009 р.). За час шлюбу у подружжя народилися спільні діти: [PERSON] , [INFO] , про що 15.03.2011 року складено відповідний актовий запис №184 (свідоцтва про народження від 15.03.2011 року, серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , про що 05.10.2012 року складено відповідний актовий запис №614 (свідоцтва про народження від 05.10.2012 року, серія [NUMBER] ). Разом з тим судом встановлено, що між сторонами на даний час втрачено взаєморозуміння та симпатії одне до одного. Почалися часті сварки на ґрунті незначних побутових проблем, що в кінцевому результаті призвело до втрати між ними почуття любові та взаємоповаги одне до одного. Також, починаючи з літа 2022 року, у сторін відсутній будь-який спільний сімейний побут та фактично шлюбні відносини закінчилися і носять формальний характер, оскільки відповідачка виїхала за кордон, залишивши дітей разом з батьком. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що спільні діти сторін проживають разом з батьком (позивачем по справ) та знаходяться на його повному утриманні, що також підтверджується відповідними посиланнями відповідачки у наданій письмовій заяві. У свою чергу, відповідачка мешкає окремо від дітей, вихованням та їх утриманням не займається, що підтверджується відповідним Висновком адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування, яким визначено доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] . Крім того судом встановлено, що відповідачка свідомо не бажає брати участь у вихованні синів та виявляти турботу щодо них. Вона жодним чином не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти і це є її свідомий вибір, оскільки жодних перешкод чи заборон щодо побачень з хлопцями відповідачці ніхто не чинить. В зв`язку із тим, що відповідачка не виконує належним чином свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей, а також самостійно залишила їх батькові та поїхала від родини, це може негативно позначитись на духовному, фізичному та емоційному стані дітей. Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За вимогами ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який домінує при застосуванні норм закону. Право на судовий захист прав і свобод людини гарантоване статтями 55 та 129 Конституції України, при цьому ст.22 та ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані чи обмежені та не є вичерпними. Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при висуненні проти нього будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний захист прав у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які діяли як офіційні особи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 3 огляду на ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч. 1 ст. 164 СК України). Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 р. № 20), «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а саме п.п. 15, 16 дані роз`яснення про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст.3 Конвенції). Європейський суд з прав людини у своєму рішення від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження їх зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. З огляду на вищевикладене та встановлення факту того, що позивач [PERSON] є батьком, який самостійно виховує неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] і вони перебувають на його повному матеріальному утриманні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей. Крім того, відповідно до положень ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, аналізуючи положення статті 182 та 183 СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч.1 ст.191 СК України). З врахуванням наданих сторонами доказів наявних в матеріалах справи, суд приходить до переконання, що з відповідачки необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення старшою дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів, на думку суду, є достатнім для забезпечення рівня життя неповнолітніх дітей, виходячи з засад розумності та справедливості, а відтак позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню.

Outcome: approved