Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 30 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого відповідачці було надано кредит в розмірі 250000,00 доларів США. Цільове призначення виданого кредиту придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 30 жовтня 2007 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір іпотеки, предметом іпотеки є вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1067 га (кадастровий номер: 6822487400:03:001:0332). В зв`язку з невиконанням відповідачкою свої зобов`язань за кредитним договором, позивач звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги були задоволені та постановлено рішення про стягнення заборгованості. В процесі примусового виконання рішення суду було описано арештовано вищевказане майно. 03 травня 2019 року приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за позивачем. Однак у будинку залишились проживати та бути зареєстрованими відповідачі, у зв`язку із чим позивач просить виселити без надання іншого приміщення відповідачів з будинку за адресою: [ADDRESS] . 24 жовтня 2022 року представник [PERSON] адвокат Цвігун Т.С. подала відзив в якому вказує, що [PERSON] на момент укладення кредитного договору вже була власницею житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , крім того, звертає увагу на те, що Позивачем не надано доказів того, що Відповідачами по справі створюються будь-які перешкоди позивачу у користуванні майном. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 01 листопада 2022 року представник [PERSON] адвокат Хлімоненкова М.В. подала відзив в якому вказує, що положення кредитного договору №03-2/7610-к від 30.10.2007 року не містить вказівки на те, що кредитні кошти надавалися для придбання нерухомості, цільове призначення кредиту у договорі не визначено, а твердження Позивача про те, що кредит надавався для придбання нерухомого майна на вторинному ринку є припущеннями, не підтвердженими жодними доказами. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і пояснив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був придбаний за кредитні кошти і тому відповідачі підлягають виселенню в зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що житловий будинок не був придбаний за рахунок кредиту, а тому відповідачі не підлягають виселенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона відчужила квартиру для того щоб був придбаний житловий будинок на який було звернуто стягнення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Хлімоненкова М.В. в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку є втручання в право на житло в розумінні ст. 8 Європейської конвенції з прав людини і порушення прав відповідача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 30 жовтня 2007 р. між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , було укладено кредитний договір № 03-2/7610-К, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] був наданий кредит в сумі 250 000,00 дол. США, строком до 29 жовтня 2037 р.. Цільове призначення виданого кредиту в даному договорі не вказано. Згідно п. 4.2. Кредитного договору вбачається, що для видачі кредиту банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок та рахунок для сплати процентів. В п. 4.3 даного кредитного договору датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку). (а.с. 7-8). В даному кредитному договорі не вказано, що кредит надавався на придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що кредит надавався на придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також, 30 жовтня 2007 року між Позивачем та [PERSON] , було укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , заг. площею 478,2 кв.м., земельна ділянка кадастровий номер 6822487400:03:001:0332, заг. площею 0,1067 га.. (а.с. 10-11) Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] , заг. площею 478,3 кв. м. та земельну ділянку кадастровий номер 6822487400:03:001:0332, заг. площею 0,1067га., продаж житлового будинку та земельної ділянки вчинено за 1262 500 (один мільйон двісті шістдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп., що по офіційному курсу НБУ на 30.10.2007 року є еквівалентом суми 250 000,00 дол. США. Продаж земельної ділянки здійснено за 1000000 гривень (один мільйон) , продаж житлового будинку вчинено за 262500 гривень. (а.с. 12). Відповідно до частини першої\~статті 637 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими\~статтею 213 ЦК України. Аналіз змісту кредитного договору свідчить, що правила встановленні\~статтею 213 ЦК України\~не дозволяють визначити, що кредит в сумі 250000 доларів США надавався саме для придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст кредитного договору щодо цільового використання кредитних коштів, тому потрібно застосовувати тлумачення\~contra proferentem. Contra proferentem\~(лат.\~verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem\~- слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Враховуючи, що в кредитному договорі не вказано цільове використання кредитних коштів , що текст кредитного договору готувався банком , то суд не вбачає, що за даними кредитного договору кредит видавався для придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішеннями в справах № 2-182/11 та № 676/374/16-ц Кам`янець- Подільським міськрайонним судом Хмельницької області було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд 54/19, код ЄДРПОУ 21133352) заборгованість по відсотках за кредитним договором №03-2/7610-К від 30.10.2007р. в сумі 116196,06 доларів США, 3% річних в сумі 193886,52 грн. та судові витрати в сумі 44114,03 грн., після чого було видано відповідні виконавчі листи. В рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок [ADDRESS] , заг. площею 478,2 кв.м. та земельна ділянка кадастровий номер 6822487400:03:001:0332, заг. площею 0,1067 га., з метою проведення процедури її реалізації відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням положень ЗУ «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчими листами, що знаходяться на примусовому виконанні. 10 квітня 2019 року електронні торги не відбулись, в зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів, що підтверджується копією протоколу № 397824 від 10.04.2019р.. (а.с. 13-14) 03 травня 2019 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського РНОХО Саварчук В.М., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , заг. площею 478,2 кв.м. та земельна ділянка кадастровий номер 6822487400:03:001:0332, заг. площею 0,1067 га., за Позивачем та видано свідоцтво № [NUMBER] , номери записів про право власності: 31413609 та 31414038 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстраиію права власності (витяги № 165474228 від 03.05.2019р. та № 165477506 від 03.05.2019р.). (а.с. 15-17) Згідно довідки № 1351/02-23 від 30.08.2018 р. виданої виконкомом Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, встановлено інформацію про осіб зареєстрованих у житловому будинку [ADDRESS] , а саме: 1. [PERSON] , [INFO] ; 2. [PERSON] , [INFO] ; 3. [PERSON] , [INFO] ; 4. [PERSON] , [INFO] ; 5. [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). 30 червня 2022 року Позивачем було направлено вимоги Відповідачам по справі про добровільне виселення з власності банку - житлового будинку [ADDRESS] та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття Позивачем права власності. Зазначені письмові вимоги були вручені 09.07.2022р. (рекомендовані повідомлення № 0200500139268, 0200500139250, 0200500139284, 0200500139292, 0200500139276 про вручення поштових відправлень додаються до позову). (а.с. 19-25) Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР (в подальшому назва кодексу змінена на ЖК України), згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Враховуючи норми статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України. В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 686/6268/21. Відповідно до кредитного договору кредитні кошти були надані на поповнення обігових коштів. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт придбання майна, яке є предметом іпотечного договору тільки за рахунок кредиту. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана не за кредитні кошти, а була приватною власністю іпотекодавця, тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. При відмові в задоволенні позову суд також враховує пояснення представника відповідачів [PERSON] про те, що розрахунок за придбаний житловий будинок та земельну ділянку здійснювався шляхом передачі готівки, а також те, що позивачем не було надано суду належних і допустимих письмових доказів, які б підтверджували ту обставину, що кошти отримані в кредит, були використанні саме для придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити. При відмові в задоволенні позову суд також враховує , що Іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року не заборонялось іпотекодавцю вселяти в житловий будинок інших осіб. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: approved