Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

16.04.2024 з Васильківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява, в якій представник позивача просить: - розірвати укладений між сторонами шлюб, зареєстрований 10.07.2020 відділом ДРАЦС по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків), актовий запис №610; - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10.07.2020 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] . З часом сімейні відносини сторін почали поступово розладжуватись, втратили почуття любові, зникли взаєморозуміння, взаємопідтримка, турбота один про одного. Відсутність порозуміння в сімейному житті, спільних інтересів, різні погляди на життя та сімейні цінності призвели до виникнення конфліктів та суперечок, неможливості підтримувати сімейні стосунки та вести спільний побут. Внаслідок постійних конфліктів подальше збереження шлюбу вважає неможливим. Спроби зберегти шлюб та порозумітись виявилися безрезультатними. Тривалий час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, шлюб носить лише формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. У зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України та загрози життю і здоров`ю, позивач з дитиною змушені були виїхати за межі України та наразі перебувають в Польщі. Відповідач за станом здоров`я є працездатним, а отже спроможним надавати кошти на утримання неповнолітньої дитини, його матеріальне становище є достатнім для забезпечення належного утримання дитини. Інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків на утриманні відповідача не має. Після виконання вимог ст.187 ЦПК на підставі ухвали суду від 17.04.2024 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК судовий розгляд проведено в порядку спрощеного позовного провадження. Клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з їх повідомленням у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК до суду не надходило. Копію позовної заяви та доданих до неї документів направлено відповідачу рекомендованим повідомленням, але відправлення повернуто до суду через відсутність адресата за вказаною адресою, про що свідчить відмітка Укрпошти від 26.04.2024. У випадку, якщо судову повістку не вручено та зазначено, що «адресат відсутній за вказаною адресою», відповідно до положень п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Згідно висновку Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №947/15524/20, відповідно до ст.131 ЦПК учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Крім того, у відповідності до ч.10 ст.187 ЦПК виклик [PERSON] , як відповідача у справі, здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, будь-яких клопотань та відзив на позовну заяву не подав, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку, передбаченому ст.279,280 ЦПК. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2020 сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом ДРАЦС по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові СМУМЮ (м. Харків), актовий запис №610, про що свідчать дані свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04.12.2020 Московським районним у м. Харкові відділом ДРАЦС СМУМЮ (м. Харків), актовий запис №1186. Зі змісту договору оренди житлового приміщення від 06.09.2023, позивач разом із сином проживають за однією адресою в Республіці Польща. Згідно ч.1 ст.24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Ст.110 СК передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо відповідно до ст.112 СК, буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За матеріалами справи, сторони проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть та не мають наміру виправляти ситуацію, яка склалася, подальше їх сумісне подружнє життя не можливе. Відповідно до ч.3 ст.105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, ухваленого відповідно до ст.110 цього Кодексу. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що шлюб носить формальний характер, а тому повинен бути розірваний. Ст.180 СК зобов`язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.121 СК права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу. Згідно положень ч.3 ст.181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ч.1 ст.182 СК суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених \~ст.184 СК. За змістом ст.183 СК розмір аліментів, які підлягають стягненню на утримання однієї дитини становить 1/4 частину, на двох дітей 1/3 частини, на трьох і більше дітей 1/2 частину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. У відповідності до ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована\~Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як передбачає ч.1\~ст.141 СК ,\~ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ч.2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів щодо неспроможності сплати аліментів у визначеному позивачем розмірі. З огляду на викладене, надані позивачем докази свідчать про те, що малолітній син проживає разом із матір`ю. Враховуючи встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов`язок обох батьків утримувати дитину, з метою створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відносно якої відповідач має батьківські зобов`язання, суд вважає необхідним стягувати з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття, що не позбавляє сторони звернутися до суду в подальшому про зміну розміру та способу стягнення аліментів. Понесені позивачем судові витрати у справі за вимогу про розірвання шлюбу відповідно до вимог ст.141 ЦПК, як документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, судові витрати за вимогу про стягнення аліментів необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved