Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішень та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просить задовольнити позовні вимоги повністю, визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття рішення виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області №22 від 23 травня 2011 року «Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] »; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] видане 09.02.2011 року Новосілківською сільською радою Буського району Львівської області на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним з моменту прийняття рішення №232 Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області від 16.10.2012 «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок»; визнати недійсним та скасувати державний акт від 24.12.2012 ЯН №549882 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер земельної ділянки 4620684000:15:006:0072) на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати державний акт від 24.12.2012 ЯН №549883 на право власності на земельну ділянку площею 0,1812 га (кадастровий номер земельної ділянки 4620684000:15:006:0073) на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним та скасувати державний акт від 24.12.2012 ЯН №549884 на право власності на земельну ділянку площею 0,3582 га (кадастровий номер земельної ділянки 4620684000:17:005:0045) на ім`я [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,25 га (кадастровий номер земельної ділянки 4620684000:15:006:0072); земельну ділянку загальною площею 0,1812га; земельну ділянку площею 0,3582 га (кадастровий номер земельної ділянки 4620684000:17:005:0045). В обґрунтування позову покликається на те, що з часу його народження, [INFO] він був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . Крім нього, за цією адресою також були зареєстровані його батьки: [PERSON] голова колгоспного двору, 1912р.н., помер [INFO] ; [PERSON] дружина, 1912 р.н., померла [INFO] ; та троє його сестер: [PERSON] донька, 1934 р.н., померла [INFO] ; [PERSON] донька, 1942 р.н., померла [INFO] ; [PERSON] донька,1944 р.н., померла у 2008р. Усі разом вони були членами колгоспного двору на праві сумісної власності. Зазначив, що факт належності спірного будинку до колгоспного двору підтверджується записами в по господарській книзі. У зв`язку із введенням 15 квітня 1991 р. в дію Закону України «Про власність» в якому відбулося усуспільнення власності і власність колгоспного двору припинила своє існування, на підставі ст. ст. 17, 18 цього Закону, колгоспна власність будинковолодіння в [ADDRESS] , а також земельні ділянки перетворились у спільну сумісну власність двох осіб: [PERSON] , яка була членому колгоспного двору згідно погосподарської книги та [PERSON] , як такий, що не втратив зв`язок з колгоспним двором. Позивач покликається на норми статей 368, 369, 370 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) на підставі яких вважає, що у цьому випадку двом власникам спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] станом на 1991 рік належало по 1/2 частки майна. Разом з тим Позивач зазначив, що до 1958 року він проживав у спірному будинку, далі пішов у армію. В свою чергу його сестри батькам не допомагали ані по господарству, ані матеріально. На прохання батьків у 1970-х роках своїми руками та за власні кошти і його дружини, зробив криницю, обмурував стару хату білою цеглою, вимурував веранду із сходами та багато інших будівельних робіт по облаштуванню будинку. У 2008 році [PERSON] захворіла на психічні розлади, деменцію, що підтверджується зокрема довідкою МСЕК від 23.11.2018р. Сестру доглядала [PERSON] . В свою чергу, у цьому ж році Позивач після перенесеної операції на спинному мозку став прикутим до інвалідного візка, на підтвердження чого надав копію довідки МСЕК від 31.03.2008р. [INFO] [PERSON] померла. Відтак, у 2020 році позивач звернувся до Новосілківської сільської ради з заявою про оформлення права власності на майно, що належне йому. Згідно витягу з протоколу засідання 41 сесії 7 скликання Новосілківської сільської ради від 20.08.2020р. йому було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію землі через перебування її у власності [PERSON] . Так, у серпні 2020 року позивачу стало відомо, що [PERSON] , після смерті їх матері звернулась до Новосілківської сільської ради із заявою про винесення рішення про оформлення власності на спірний житловий будинок. Відтак, позивач зазначив, що на підставі заяви [PERSON] , було винесено оскаржуване рішення виконкому Новосілківської сільської ради №22 від 23.05.2011р., яким вирішено оформити право власності та провести державну реєстрацію житлового будинку [ADDRESS] та видано оскаржуване свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Крім цього, відповідно до рішення №232 Новосілківської сільської ради Буського району Льівської області від 16.10.2012 «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок», [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,25га та будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с.Новосілки та для ведення особистого селянського господарства 0,1812 га урочие «Присадиба» та 0,3582 га урочище «Кудирявці». Позивач наголосив, що при винесенні спірних рішень , не було враховано того, факту, що даний житловий будинок відносився до колгоспного типу двору, у будівництві та обслуговуванні якого він приймав і також мав частку. Таким чином, спірними рішеннями порушено його право власності, оскільки він брав участь у веденні спільного господарства, і зв`язку із двором не втрачав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, забезпечив явку представника по довіреності [PERSON] та представника, адвоката Крет О.І., які в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених в позовній заяві, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] та її представник, адвокат Арутюнова Н.Ф. в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, пояснили, що позивач не надав інформації стосовно себе, коли саме і куди він вибув з будинковолодіння. З погосподарської книги сім`ї Фещин, вбачається, що [PERSON] вибув з колгоспного двору у 1964 році до м.Львова, а до цього з 1958 року служив в армії. Згідно Акту матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від квітня 2013 року, який знаходиться в матеріалах цивільної справи №943/993/21, комісією в складі Новосілківського сільського голови Яворського В.Я., секретаря сільської ради Черняк Н.Б., депутата сільської ради [PERSON] було проведено обстеження умов проживання [PERSON] [INFO] , в ході якого встановлено: [PERSON] зареєстрована одна в селі Новосілки Буського району Львівської області, [PERSON] хворіє, потребує постійного догляду. Разом з [PERSON] проживає без реєстрації її сестра [PERSON] [INFO] , та здійснює догляд за сестрою. Аналогічна інформація вбачається з відповіді Буської міської ради Золочівського району Львівської області №70 від 26.01.2021р., яка також знаходиться в матеріалах цивільної справи №943/993/21. Таким чином, вважають, що [PERSON] так само, як і його дві сестри [PERSON] та [PERSON] вибув з колгоспного двору ще у 1964 році та не мав жодного відношення до будинковолодіння. Натомість [PERSON] з народження і до своєї смерті у 2019 році, постійно проживала у спірному будинку, тобто єдина, яка мала відношення до колгоспного двору, а відтак і була єдиною спадкоємицею будинковолодіння. На підставі заяви [PERSON] було винесено відповідне рішення виконкому Новосілківської сільської ради №22 від 23.05.2011р. та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS] . На підставі рішення №232 Новосілківської сільської ради Буського району Лвівської області від 16.10.2012р. [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с.Новосілки та для ведення особистого селянського господарства 0,1812 урочище «Присадибне» та 0,3582 урочище «Кудирявці». Наголосили, що такі рішення були прийняті виконкомом Новосілківської сільської ради законно, адже єдиною спадкоємицею колгоспного двору була саме [PERSON] , так як була там зареєстрована, постійно там проживала та вкладала власні кошти і фізичну працю для облагородження будинку та всієї належної земельної ділянки. В свою чергу [PERSON] не був спадкоємцем та після смерті матері не виявляв свого волевиявлення до спадкування, а лише після смерті останньої сестри [PERSON] , вирішив, що має право на 1/2 частку в спадковому майні колгоспного двору. Звернули увагу суду на те, що [PERSON] вже звертався до Буського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] , про поновлення строку на прийняття спадщини, справа №943/854/23. В цій справі судом досліджувалось питання законності набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно успадковане після смерті батьків і [PERSON] не ставив питання про незаконність набуття нею права власності на це майно, а більше того, визнав його законність, оскільки звернувся до суду з позовом про поновлення строку на спадкування. Справа, яка розглядалась Буським районним судом Львівської області за №943/993/21 власне стосувалась поновлення строку на спадкування після смерті [PERSON] майна, що їй належало, законність набуття якого ніхто не оспорював і ніхто під сумнів не ставив правовстановлюючі документи на спадкове майно. Таким чином вимоги і підстави пред`явлення даного позову вже були досліджені, рішенням Буського районного суду Львівської області від 28.10.2021р. яким у позові відмовлено та яке постановою Львівського апеляційного суду від 16.05.2022р. залишено в силі, а відтак набуло законної сили. Крім цього, зазначили, що позивачем пропущено строк позовної давності, зважаючи на те, що останній знав про оспорюванні правовстановлюючі документи задовго до його звернення до Новосілківської сільської ради у 2020 році, адже він вже звертався до сільської ради 13.09. 2019 році із заявою про те, що він має намір здійснити приватизацію будинку в с.Новосілки Буського району Львівської області, а отже міг знати з того часу про існування оскаржуваних рішень та свідоцтва. Відтак, вважають, що строк позовної давності слід рахувати з 13.09.2019 року,з дня коли позивач звернувся до Новосілківської сільської ради, а отже такий строк сплив ще 13.09.2022 року, Позивач не просить його поновити, вважає, що такі строки ним не пропущені. На підставі викладеного, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю за безпідставністю. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, її представника, показання свідків, дослідивши та надавши належну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, матеріали цивільної справи № 943/993/21, дійшов до таких висновків. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3\~ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, судової практики Верховного Суду, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом оглянуто матеріали цивільної справи №943/993/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Третя особа: Буська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 28.10.2021р. у цивільній справі 943/993/21 у позові відмовлено, постановою Львівського апеляційного суду від 16.05.2022 р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Буського районного суду Львівської області від 28.10.2021р. залишено без змін. Разом з тим, як вбачається з Акту матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від квітня 2013 року, комісією в складі Новосілківського сільського голови Яворського Володимира Ярославовича, секретаря сільської ради Черняк Надії Богданівни, депутата сільської ради [PERSON] було проведено обстеження умов проживання [PERSON] [INFO] , в ході якого встановлено: [PERSON] зареєстрована одна в селі Новосілки Буського району Львівської області, [PERSON] хворіє, потребує постійного догляду. Разом з [PERSON] проживає без реєстрації її сестра [PERSON] [INFO] , та здійснює догляд за сестрою. Згідно відповіді на адвокатський запит Буської міської ради Золочівського району Львівської області №70 від 26.01.2021р. громадянка [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [INFO] [PERSON] здійснювала постійний догляд за хворою [PERSON] та разом з донькою [PERSON] здійснила поховання [PERSON] яка померла [INFO] . Враховуючи те, що дані правовідносини виникли до 15 квітня 1991 р. коли було введено в дію Закон України «Про власність», то при вирішенні даного спору визнання недійсним та скасування рішень, слід застосувати норми\~Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2021 року у справі №943/993/21 [PERSON] відмовлено у встановлені додаткового строку на прийняття спадщини та постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2022 року залишено без змін. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) у справа N 1-10/2004 від 1 грудня 2004 року в п 3.4. визначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України ( 254к/96-ВР ) охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. "Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Згідно п 3.5. рішення у випадках, коли інтерес не підлягає охороні ані законом, ані правом, законодавець завжди прямо про це зазначає. Так, у Цивільному кодексі України ( 435-15 ) містяться поняття інтересу, який може суперечити загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15), інтересам інших (стаття 64), та інтересу, який не суперечить закону (стаття 980), чим підкреслюється, що у тих чи інших правовідносинах, з одного боку, існують інтереси, які не підлягають охороні законом, оскільки вони йому суперечать, а з другого - може виникнути конфлікт інтересів. Частина третя статті 16 названого Кодексу ( 435-15 ) застерігає, що суд може відмовити у захисті інтересів особи, якщо при реалізації останніх вона не утримується від дій, які могли б порушувати права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, має намір завдати шкоди іншій особі або зловживати правом в інших формах, не додержується моральних засад суспільства, неправомірно обмежує конкуренцію, вдається до недобросовісної конкуренції, зловживає монопольним становищем на ринку. Отже, інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією ( 254к/96-ВР ) та законами України інтереси суспільства, держави чи "всіх співвітчизників" або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права. Відтак, рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року вирішено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції ( 254к/96-ВР ) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (станом на 15.04.1991р.) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до статті 18 Закону України «Про власність» (станом на 15.04.1991р.) у власності осіб, що ведуть селянське (фермерське) господарство, може бути майно, зазначене в статті 13 цього Закону. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними. В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. У відповідності до ст. 121 ЦКУ РСР Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред`явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, може бути пред`явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном. Згідно із ст. 123 ЦКУ РСР Частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усі членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Відповідно до ст. 124 ЦКУ РСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Згідно із ст. 125 ЦКУ РСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. Як випливає із змісту ст. 126 Цивільного кодексу Української РСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку, що так як [PERSON] вже звертався до Буського районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та рішенням суду від 28.10.2021р. у позові відмовлено, постановою Львівського апеляційного суду від 16.05.2022р. рішення Буського районного суду Львівської області від 28.10.2021р.залишено без змін, то тим самим визнав і не ставив під сумнів, що [PERSON] була законним власником спірного нерухомого майна, а отже відслідковується зловживання позивачем свого права на звернення до суду. Крім цього, позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки оскаржуваними рішеннями Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області його права та законні інтереси не порушені, адже позивач не являвся співвласником нерухомого майна разом із [PERSON] , був членом колгоспного двору до 1964 року, далі вибув і на день смерті [PERSON] свою частку там не зберігав, так як на підставі ст.. 126 ЦКУ РСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Як вбачається з витягу погосподарської книги, [PERSON] у 1964 р. вибув з колгоспного двору, а згідного його паспортних даних, що знаходяться в матеріалах справи з 1975 р. зареєстрований у [ADDRESS] , а отже свою частку в колгоспному дворі не зберіг. Як зазначає сам позивач і що також вбачається з матеріалів справи, останніми членами колгоспного двору після смерті у 1980 році голови колгоспного двору [PERSON] залишились його дружина, [PERSON] , яка померла [INFO] році та донька, [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на загальних підставах, єдиним її спадкоємцем була донька, [PERSON] , яка постійно з нею проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відтак, до 01.07.1990р. діяли правила спадкування членів колгоспного двору, а з 01.07.1990р. почали діяти загальні правила спадкування і єдиним спадкоємцем [PERSON] залишилась [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, в свою чергу ніхто з дітей [PERSON] і в тому числі позивач не звертались у встановленому законом порядку про спадкування. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою позивача у с.Новосілки. До 1970 року проживала у с.Новосілки Буського району Львівської області, та переїхала у м.Львів в 1971 році, коли була у декреті, де проживає і по даний час. За період проживання у с.Новосілки, вона ще будучи дитиною, разом із своїм батьком, який був теслею, навідувала колгоспний двір родини [PERSON] , де її батько допомагав по будівництву, ремонтах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється дружиною позивача. Особисто брала участь у облаштуванні будинку по [ADDRESS] , привозила будівельні матеріали, особисто носила бляху для покрівлі даху. Свідок [PERSON] надала пояснення аналогічні тим, що надані нею в якості представника позивача за довіреністю. Крім цього, пояснила, що вона являється донькою [PERSON] . Разом з батьком вона приймала активну участь в господарстві колгоспного двору, її батько власними силами та власними коштами облаштовував будинок, проте з 1964 року у с.Новосілки Буського району Львівської області не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він являється чоловіком [PERSON] . Після одруження у 1990 році він разом із дружиною постійно навідувались до [PERSON] у с.Новосілки Буського району Львівської області, допомагали їй по господарству, підтримували фінансово та матеріально. Коли [PERSON] захворіла, разом із нею почала проживати її рідна сестра, мати його дружини [PERSON] . На теплу пору року [PERSON] постійно проживала із сестрою, а на холодну пору року забирала її проживати до себе у м.Львів. За час навідування [PERSON] з 1990 року, свідок жодного разу не бачив, щоб її навідував [PERSON] або навіть хтось із його сім`ї. Свідок [PERSON] надала пояснення аналогічні тим, що надані нею в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Також вказала, що вона постійно разом із матір`ю [PERSON] , а пізніше разом і з чоловіком [PERSON] навідували [PERSON] , допомагали їй фінансово, матеріально та фізично. В свою чергу [PERSON] не навідував сестру та навіть не був на її похоронах, однак знав про її смерть. Коли [PERSON] захворіла, [PERSON] проживала разом із нею в с.Новосілки, доглядала її, піклувалась про неї, допомагала по господарству, а коли наставала холодна пора року, забирала сестру до себе у м.Львів. Разом з тим показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо діяльності позивача у облаштуванні і будівництві господарських будівель у спірному будинку, не спростовують того факту, що [PERSON] вибув з колгоспного двору ще у 1964 році, а отже втратив своє право на частку у ньому з того часу. Крім того, спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , була її сестра [PERSON] , яка, у передбаченому цивільно правовим законодавством, вчасно звернулася з відповідною заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шоробура Гірки Н.С., останньою заведено спадкову справу за № 59/2019 року. (а.с. 48) Як встановлено судом [PERSON] прийняла спадщину після смерті сестри [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав за життя, померла [INFO] . Спадкоємцем першої черги по закону після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, звернулася з відповідною заявою до Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ганич Н.І. (спадкова справа № 02-2020), отримала Свідоцтво про право на спадщину після смерті матері за законом від 10.07.2020 року. (а.с. 49-50) Відтак, з огляду на викладені обставини, оскаржувані позивачем рішення виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області №22 від 23 травня 2011 року «Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] », рішення №232 Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області від 16.10.2012 «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок», свідоцтво про право власності на нерухоме майно будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] видане 09.02.2011 року Новосілківською сільською радою Буського району Львівської області на імя [PERSON] , державний акт від 24.12.2012 ЯН №549882 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, державний акт від 24.12.2012 ЯН №549883 на право власності на земельну ділянку площею 0,1812 га, державний акт від 24.12.2012 ЯН №549884 на право власності на земельну ділянку площею 0,3582 є такими, що відповідають цивільному та земельному законодавству Української РСР, прийняті на підставі заяви [PERSON] , оскільки згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відтак, до 01.07.1990р. діяли правила спадкування членів колгоспного двору, а з 01.07.1990р. почали діяти загальні правила спадкування і єдиним спадкоємцем [PERSON] яка померла [INFO] , залишилась [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину. З огляду на викладене, неможливо визнати за позивачем право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed