Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. Короткий зміст позовних вимог: Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 17.09.2005 року перебуває з відповідачкою [PERSON] , у шлюбі, зареєстрованому Гостинцівською сільською радою Мостиського району Львівської області, за актовим записом №6. Від цього шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] і дочку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що міцної сім`ї з відповідачкою вони збудувати не змогли. Через відмінність їхніх характерів та різних поглядів на життя, на сімейні відносини, на сімейні цінності, обов`язки щодо ведення спільного сімейного побуту між ними постійно виникали сварки, які кожного разу переростали у конфлікти. Це призвело до того, що їхні шлюбні відносини почали істотно погіршуватись, що в кінцевому результаті призвело до фактичного їх припинення. Більше шести місяців вони з відповідачкою проживають окремо та тривалий період часу взагалі не підтримують подружніх відносин. Подальше підтримування сімейних відносин із відповідачкою вважає неможливим, а формальне перебування у шлюбі недоцільним та не бажаним. Залишатись надалі у такому шлюбі він (позивач) не має наміру. Стверджує, що його дочка - [PERSON] , проживає спільно з ним (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Проживання дитини саме разом з ним (позивачем) зумовлене самоусуненням відповідачки з лютого 2023 року від будь-яких обов`язків в їхній сім`ї. Він (позивач) з матір`ю дитини не проживає, а самостійно займається вихованням дочки, самостійно її утримує, здійснює за нею постійний догляд, якого вона потребує. Між ним та дитиною склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного. Вказує, що у зв`язку з необхідністю надання різного виду допомоги дитині, необхідністю переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка з дитиною не проживає, тощо, йому (позивачу) необхідно встановити факт, що він самостійно виховує та здійснює догляд за дочкою [PERSON] . Покликається на те, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки напряму впливає на його права й обов`язки як батька та на інтереси дитини, яка перебуває на його самостійному вихованні, при цьому, він (позивач) не має іншої можливості підтвердити факт самостійного виховання дитини; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою; встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що він (позивач) самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за дочкою [PERSON] , без участі матері. ІІ. Позиція учасників справи: Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує. Просить розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача-адвокат Голубінка Л., в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву в якій зазначила, що позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~-\~Органу опіки\~та піклування\~Мостиської міської\~ради Львівської\~області,\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~однак подав\~заяву,\~в якій\~просить суд\~розглянути дану\~справу у\~їх відсутності\~з врахуванням\~висновку органу\~опіки та\~піклування щодо\~визначення місця\~проживання дитини,\~затвердженого рішенням\~виконавчого комітету\~Мостиської міської\~ради Львівської\~області за №15 від 24.05.2024року. Зазначила, що вирішення даного цивільного спору покладає на розсуд суду. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак скерувала на адресу суду письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу у її відсутності в зв`язку з її плановим перебуванням за кордоном, де зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача. Також у поданій заяві відповідачка вказала, що згідна на розірвання шлюбу з позивачем, подальше перебування у шлюбі з таким є для неї небажаним та неможливим. З приводу місця проживання їхньої спільної дочки, то вказала, що через певні обставини вона дійсно залишила її на проживання та виховання батьку. На даний час, у зв`язку з відсутністю постійного власного житла та ряд інших вимушених життєвих обставин, пов`язаних з частим перебуванням за кордоном та намірами виїхати за кордон на постійне проживання, вона (відповідачка) фактично не має можливості повноцінно виховувати дочку, як і не має можливості створити їй спільні комфортні умови для проживання. Крім того, вона (відповідачка) розуміє та усвідомлює, що проживаючи з батьком та перебуваючи на його вихованні, їхня дочка почувається у звичному та комфортному для неї середовищі. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 16.05.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у даній цивільній справі. ІV. Обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони з 17 вересня 2005 року перебували у шлюбі, який зареєстрований у Гостинцівській сільській раді Яворівського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №6. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] і дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Сторони по справі: позивач [PERSON] , та відповідачка [PERSON] , є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження, що видане 17.01.2011 року Гостинцівською сільською радою Мостиського району Львівської області. З витягу №768 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого адміністратором відділу «ЦНАП» Мостиської міської ради Львівської області, вбачається, що позивач [PERSON] разом зі своєю дитиною - дочкою [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] . Письмовими поясненнями відповідачки, що викладені нею у заяві, підтверджено наступні обставини: через певні обставини вона (відповідачка) дійсно залишила дочку [PERSON] на проживання та виховання батьку. На даний час, у зв`язку з відсутністю постійного власного житла та ряд інших вимушених життєвих обставин, пов`язаних з частим перебуванням за кордоном та намірами виїхати за кордон на постійне проживання, вона (відповідачка) фактично не має можливості повноцінно виховувати дочку, як і не має можливості створити їй спільні комфортні умови для проживання. Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач разом з дитиною - дочкою [PERSON] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно, без участі матері, виховує, утримує та здійснює догляд за дочкою [PERSON] . Зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання дочки та її перебування на утриманні батька. За місцем свого проживання [PERSON] створив дочці всі належні умови для проживання, повноцінного розвитку та виховання. Позивач займається підприємницькою діяльністю, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. V. Застосовані судом норми права: Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Статтею 109 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до положень частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У частині 4 статті 206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду: Щодо заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання Сімейного кодексу України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Підсумовуючи, суд вважає, що позов обґрунтований, шлюб між сторонами існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін - відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами необхідно розірвати. Вимоги про відновлення свого дошлюбного прізвища відповідачка не заявляла. Щодо заявлених позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення. У суду не має підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає, що позивачем доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання дитини: доньки [PERSON] , без участі матері. Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги позовної заяви [PERSON] в частині встановлення факту, що має юридичне значення, є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дитини, а тому підлягають до задоволення. Факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача як батька малолітньої дитини і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини позивача, у тому числі, переміщення позивача і його дитини без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо. Іншого позасудового порядку встановлення даних по зазначеному факту, передбаченого законом, немає. Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, з наведених вище мотивів та підстав. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. VIІ. Розподіл судових витрат: При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн. (у розмірі по 1211,20 грн. за кожну позовну вимогу). З врахуванням клопотання позивача [PERSON] , понесені ним судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно залишити за ним.

Outcome: approved