Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

19.02.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що вона 10 червня 2006 року уклала із громадянином [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Під час його підписання, вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 8500,00грн., а останній передав їй усі наявні документи на будинок, після чого вона заселилася в будинок. Оскільки на час укладення договору, [PERSON] не мав всіх правовстановлюючих документів на будинок, для його нотаріального посвідчення, а тому вони вирішили його посвідчити в передбаченому законом порядку згодом. Проте, цього так і не зробили, спочатку через хворобу [PERSON] , а вподальшому через його смерть, яка настала [INFO] . Через дану обставину, вона вимушена була звернутися до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом про визнання правочину дійсним та визнання права власності в порядку статті 220 ЦК України, однак рішенням суду їй було в цьому відмовлено. Разом із цим, вона володіє спірним будинком із моменту укладення договору купівлі-продажу із [PERSON] із 10 червня 2006 року. Посилаючись на добросовісність заволодіння нею майном, а також на положення статті 344 ЦК України, просить позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 26.02.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 26.04.2024 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача [PERSON] адвокат НИКИТЮК О.І. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Позивач [PERSON] та відповідач уповноважений представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. Начальник відділу правового забезпечення та з питань управління персоналом Калинівської міської ради Трофименко М.В., який діє на підставі довіреності від 15.01.2024 року № 03-27/100, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що Калинівська міська рада не заперечує щодо визнання позовних вимог у повному обсязі. Розгляд даної справи проводити без присутності представника міської ради. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності позивача, відповідача, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступних висновків. Судове рішення згідно положень\~статті 263 ЦПК України\~повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом з матеріалів справи встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] , успадкував [PERSON] після смерті своєї дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 06 червня 2002 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1380; витягом з рішення 4-ої сесії 7-ого скликання Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області від 19 лютого 2016 року № 32 «Про перейменування вулиць села Сальник». Довіреністю, посвідченою 27 лютого 2008 року секретарем виконавчого комітету Гущинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Баранською В.В., та зареєстрованою в реєстрі за № 121, [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , для виконання договору доручення, уповноважив [PERSON] оформити документи на будинок, що належить йому на праві власності. Для цього надав їй право, від його імені подавати заяви у відповідні установи, одержувати необхідні довідки та документи для оформлення, розписуватися за нього та одержувати свідоцтво на право власності, представляти його інтереси в бюро технічної інвентаризації, сплачувати необхідні платежі. Довіреність видана без права передоручення терміном на три роки і дійсна до 27 лютого 2011 року. [INFO] [PERSON] помер в селі Кам`яногірка Калинівського району Вінницької області, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 21 жовтня 2009 року виконкомом Гущинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області. 22.06.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] , укладений 10.06.2006 року між нею та [PERSON] , та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 січня 2024 року у справі № 132/1959/23 (номер провадження 2/132/65/24) зазначений позов [PERSON] до Калинівської міської ради Вінницької області про визнання правочину дійсним та визнання права власності був залишений без задоволення. 19.02.2024 року [PERSON] звернулась із даним позовом до Калинівської міської ради Вінницької області, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . На підтвердження зазначених у цьому позові обставин, [PERSON] до його матеріалів додала договір купівлі-продажу будинку від 10 червня 2006 року, за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕК № 179430, посвідченого 06 червня 2001 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1380, право власності зареєстроване Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 11 червня 2002 року за номером 69. Вартість будинку 8500грн.00коп. Під час підписання даного договору [PERSON] отримав гроші в сумі 8500грн.00коп., а [PERSON] отримала документи на будинок свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довідку-характеристику на будинок. Також до позовної заяви долучено копію Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовлений 15 травня 2023 року Калинівським відокремленим підрозділом Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», згідно якого житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 58,4кв.м., житловою площею 24,4кв.м, складається із: житлового будинку (літ.А), веранди (літ.а) з ганку, сараю (літ.Б), криниці (літ.К), 1966 року спорудження, вартість якого згідно Висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного 05 червня 2023 року Вінницькою торгово-промисловою палатою, складає 144510грн.00коп. Позивач [PERSON] зазначає, що добросовісно та чесно заволоділа майном [PERSON] , та майже 18 років відкрито та безперервно ним володіє. Право володіння та користування цим спірним нерухомим майном ніким не оспорюється, а відтак заявляє про давність володіння майном і вважає, що у неї є законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України. \~Згідно з положеннями частин першої, четвертої статті 344 ЦК\~України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20). Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Оскільки договір купівлі-продажу укладений з порушенням чинного на дату його укладення законодавства, що встановлено рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 січня 2024 року у справі № 132/1959/23 (номер провадження 2/132/65/24), яке набуло законної сили, позивач це повинен знати (повинен був знати), а тому в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивачка в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від\~01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20. Отже, відсутні умови, визначені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому відповідно до приписів частини четвертої статті 206 ЦПК України, не враховується судом. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed