Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про встановлення місця проживання дітей, в якому просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] . Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.06.2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхала із постійного місця проживання сім`ї, залишивши дітей проживати із батьком. Позивач зазначає, що майже всіма питаннями організації повсякденного життя дітей займається він особисто. Такий порядок проживання та виховання дітей відповідачем [PERSON] не заперечувався. Після початку військової агресії РФ проти України [PERSON] , не попередивши позивача, без його дозволу та відома вивезла дітей за межі території України. Після повернення в Україну старша дочка сторін - [PERSON] повернулась проживати до батька. З її слів, під час перебування за межами території України [PERSON] періодично лишала дітей на самоті, при цьому не мала ні роботи, ні інших джерел доходу, не приділяла належну увагу здоров`ю молодшої дитини та освіті старшої дитини. Позивач звертався до Державної прикордонної служби задля унеможливлення безпідставного виїзду дітей за кордон без відома батька, однак, незважаючи на це, відповідач знов вивезла малолітню дочку - [PERSON] на територію Німеччини, де вони і мешкають. Оскільки між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, позивач змушений звернутися до суду. У відкритому судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. У відкритому судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, зазначивши, що діти сторін є для позивача інструментом тиску на їх матір, з якою існує спір щодо поділу майна та стягнення аліментів на дітей. Зазначив, що у позивача вже є інша сім`я, в якій народилася дитина, та поставив під сумів те, що мачуха буде відноситися до дітей краще, ніж рідна матір. Представник Органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області у відкрите підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли у зв`язку із визначенням місця проживання дітей, а тому регулюються Главою 13 СК України. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 06 червня 2009 року (а. с. 7). Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 9). На теперішній час сторони проживають окремо. В період шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 8-9). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За той же адресою зареєстровані її батько - [PERSON] та баба з дідом - [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Судом встановлено, що фактично відповідач [PERSON] та старша дочка сторін - [PERSON] , [INFO] проживають в будинку [ADDRESS] . Разом із ними проживають дружина позивача - [PERSON] , та син позивача - [PERSON] , [INFO] . Власником вказаного житлового будинку є матір позивача - [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 березня 2010 року (а. с. 18). Як встановлено у відкритому судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами, молодша дочка сторін - [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю у Федеративній Республіці Німеччина, куди відповідач виїхала разом із дітьми з початком військової агресії РФ проти України. Згодом, [PERSON] , 2009 року народження повернулась проживати разом із батьком. Місце реєстрації проживання [PERSON] визначено разом із відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Висновком органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради № 01-862 від 01.12.2023 року визнано доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , [INFO] (а. с. 114-116). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Таким чином, рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, під час розгляду справи щодо визначення місця проживання дітей суд насамперед має виходити з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримання балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Обгрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] ніде не працює, за межами території України періодично лишала дітей на самоті, не може забезпечити дітей належними умовами проживання та харчування, не приділяє належної уваги здоров`ю [PERSON] , та не займається освітою [PERSON] . Майже всіма питаннями, пов`язаними з організацією повсякденного життя дітей, їхнім вихованням та утриманням займається позивач самостійно. Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, суд дійшов висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із батьком. Визначаючи місце проживання [PERSON] із батьком, надавши належну оцінку усім обставинам справи, суд виходить із того, що позивач працевлаштований з окладом згідно штатного розкладу, має постійне місце проживання, в якому [PERSON] має окрему кімнату, яка обладнана всім необхідним для дитини її віку, позитивно характеризується за місцем роботи. [PERSON] , 2009 року народження є ученицею Одеського ліцею «Гармонія», де позитивно характеризується і вона, і її батько. Крім того, суд, перш за все, бере до уваги бажання самої дитини проживати разом із батьком, яке висловлено нею при бесіді з працівниками Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради, та вік неповнолітньої [PERSON] , яка на час ухвалення рішення судом досягла 14 років, що дає їй право вільно обирати собі місце проживання. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , 2017 року народження, то суд вважає, що в цій частині позову необхідно відмовити вважаючи на такі обставини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , 2017 року народження на час розгляду справи проживає разом із матір`ю - [PERSON] у Федеративній Республіці Німеччина, куди вона була вивезена відповідачем після затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. На підтвердження того, що [PERSON] неналежно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, в тому числі і до малолітньої [PERSON] , сторона позивача просила допитати в суді свідків. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками позивача [PERSON] вказали про те, що [PERSON] залишила малолітню [PERSON] в Німеччині на два тижня з невідомими особами чоловічої статі, що могло спричинити шкоду життю та здоров`ю дитини. Суд критично ставиться до вказаних показань свідків, так як ці обставини стали відомі свідкам зі слів позивача, а в судовому засіданні, яке відбулося 05 червня 2024 року було встановлено, що з [PERSON] та [PERSON] проживає матір відповідача. Крім того, матеріали справи не містять інформації щодо негативних наслідків для [PERSON] протягом двох тижнів перебування її матері на території України. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали послідовні та схожі показання про те, що [PERSON] належним чином виконує свої батьківськи обов`язки відносно дітей сторін, на відміну від матері дітей, яка зі слів свідків вихованням дітей не займалася взагалі. При цьому, зазначені свідки дійшли такого висновку, виходячи із їх періодичного, несистемного спілкування з сім`єю [PERSON] , та зі слів позивача, в тому числі. Жоден із допитаних свідків не підтвердив обставин особистої прихильності [PERSON] до батька, порівняно із матір`ю, негативний стан психічного здоров`я відповідача [PERSON] , зловживання нею алкогольними напоями або наркотичними засобами та інших обставин, що мають істотне значення для визначення місця проживання дитини саме з батьком. Незадовільний стан здоров`я [PERSON] , зі слів свідка [PERSON] , не знайшов свого підтвердження письмовими доказами, якими, насамперед, повинні бути витяги із історії хвороби дитини із встановленим медичним діагнозом та призначенням відповідного лікування. Суд також дав оцінку висновку органу опіки та піклування, наданому з приводу вирішення позову, та дійшов переконання, що він не ґрунтується на належно встановлених та досліджених обставинах справи, так як ні [PERSON] , ні малолітня [PERSON] не були заслухані по питанню визначення місця проживання дитини, а сам висновок грунтується тільки на відсутності відомостей щодо наявності самостійного доходу та створення належних умов для проживання дитини, які не є єдиною обставиною для визначення місця проживання дитини, тому з урахуванням частини шостої статті 19 СК України визнає його в частині визначення місця проживання [PERSON] із батьком таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що залишення малолітньої [PERSON] у її матері є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання [PERSON] з батьком, яке призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. При цьому, суд враховує ті обставини, що [PERSON] під час оголошеного в Україні воєнного стану знаходиться в безпеці на території держави, яка надає тимчасовий захист громадянам України з відповідним соціальним забезпеченням, в тому числі житлом, матеріальною допомогою та умовами для виховання та отримання освіти у відповідних дитячих закладах за рахунок приймаючої держави. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, що зазначене відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої [PERSON] , сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку, та перш за все, безпеці її життю та здоров`ю. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною п`ятою статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з частинами першою - третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір по справі складає 1073,60 гривень, які сплачено позивачем при зверненні до суду ( а. с. 4), та повинні бути стягнуті з відповідача на його користь пропорційно до задоволених позовних вимог, які задоволені наполовину. На підставі викладеного,

Outcome: partial