Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

22 січня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. У позовній заяві зазначено, що Господарським судом Дніпропетровської області 26.07.2023 року прийнято рішення у справі № 904/1615/22, відповідно до якого стягнуто солідарно, зокрема з [PERSON] на користь товариства з обме- женою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» 24 061 780,30 грн - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021 року; 240 717,20 грн - комісії; 10 544 600,54 грн - заборгованості за кредитом за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року, 144 520,16 грн - комісії. Стягнуто із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» 174 958,09 грн судового збору; стягнуто солідарно, зокрема з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023 року у справі №904/1615/22 набрало законної сили 01.11.2023 року. 07.12.2023 року Господарський суд Дніпропетровської області видав накази про примусове виконання рішення суду від 26.07.2023 року, які на цей час знаходяться на примусовому виконанні. 11.10.2022 року між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдаровуваний) укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 839, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Русняк Л. І, відповідно до умов якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар нерухоме майно - земельну ділянку площею 1,1749 га, кадастровий номер 5321884200:00:005:0469, що знаходиться на території Красненської сільської ради Кобеляцького (Полтавського) району Полтавської області. При цьому сторони договору дарування пов`язані родинними відносинами: відповідач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] . Позивач вказує, що під час розгляду справи Господарським судом, відповідачем [PERSON] на користь сина відповідача [PERSON] було вчинено правочин щодо дарування нерухомого майна, а саме укладено договір дарування, за яким відбулося безоплатне відчуженння земельної ділянки своєму родичу (сину), після порушення позичальником своїх кредитних зобов`язань, з метою уникнення звернення стягнення на своє майно та уникнення виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Таким чином, наведе вказує на недобросовісність дій [PERSON] , а відтак, на думку позивача, спірний договір дарування є недійсним, як фраудаторний правочин, оскільки вчинений на шкоду позивачу (кредитору). Враховуючи вищевикладене, представник позивача прохає суд визнати договір дарування від 11.10.2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 839, приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Русняк Л. І. недійсним; скасувати рішення приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Русняк Л. І. про державну реєстрацію прав на нерухоме майно земельну ділянку площею 1,1749 га, кадастровий номер 5321884200:00:005:0469, що знаходиться на території Красненської сільської ради Кобеляцького (Полтавського) району Полтавської області. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 08 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник\~ позивача\~ ТОВ\~ «Фінансова Компанія «Капітал-Дніпро» - Кис- лий Є. І, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги прохав задовольнити в повному обсязі. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судові засідання не з`являлися, про причини неявки суд не повідомили, правом на подання відзиву не скористалися. Третя особа, приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Русняк Л. І. будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій остання прохала розглянути справу за її відсутності. Суд, розглянувши та дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Судом установлено, що 06 січня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» та фермерським госпо- дарством «Дніпро» в особі голови [PERSON] укладено договори\~ про\~ надання\~ фінансового\~ кредиту\~ № ФК060121Д\~ і\~ № ФК060121Д/2 (а.с. 15-27). Відповідно до п. 1.1 Договору про надання фінансового кредиту №ФК060121Д, кредитор зобов`язався надати позичальнику в тимчасове користування, на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, обіговості траншів, платності, кредитні кошти, одним або кількома траншами, з максимальним рінітів, кредитування у сумі 24 071 721,20 гривень, яка еквівалентна 851 794,81 доларів США згідно з міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти - долара США на день, що передує дню укладення Сторонами цього Договору (05.01.2021), встановленим на міжбанківському валютному ринку України за даними ресурсу Укр Ділінг, розміщеними на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK) а саме: 28,26 гривні за 1 долар США. У відповідності до п. 1.1 Договору про надання фінансового кредиту №ФК060121Д/2, кредитор зобов`язався надати позичальнику в тимчасове користування, на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, обіговості траншів, платності, кредитні кошти, одним або кількома траншами, з максимальним лімітом кредитування у сумі 14 452 015,59 гривень, яка еквівалентна 511 394,75 доларам США згідно з міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти - долара США на день, що передує дню укладення Сторонами цього Договору (05.01.2021), встановленим на міжбанківському валютному ринку України за даними ресурсу УкрДілінг, розміщеними на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK) а саме: 28,26 гривні за 1 долар США. Також 06 січня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) і Фермерським господарством «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича (боржник) було укладено договіри поруки № ФК060121/1 (а.с. 29-30). У відповідності до п. 1.1 Договору поруки № ФК060121/1, поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за належне виконання боржником усіх його зобов`язань, що випливають із Договору про надання фінансового кредиту №ФКО60121Д\~ від 06.01.2021 року, укладеного між кредитором та боржником, як існуючих на дату укладення цього Договору, так і тих, які можуть виникнути у майбутньому, у тому числі, із усіх додатків та додаткових угод, що будуть укладені до Договору про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021 року. Також 06 січня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» (кредитор) та [PERSON] і Фермерським господарством «Дніпро» в особі голови Лабагура Валерія Олександровича (боржник) було укладено договір поруки № ФК060121/3 (а.с. 31-32). У відповідності\~ до п.1.1 Договору поруки № ФК060121/3, поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за належне виконання боржником усіх його зобов`язань,\~ що\~ випливають\~ із\~ Договору\~ про\~ надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року, укладеного між кредитором та боржником, як існуючих на дату укладення цього Договору, так і тих, які можуть виникнути у майбутньому, у тому числі, із усіх додатків та додаткових угод, що будуть укладені до Договору про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року. Відповідно до вказаних договорів поруки поручитель, [PERSON] несе солідарну відповідальність із боржником перед кредитором за виконання боржником умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Також судом установлено, що 22.06.2022 року ТОВ «Фінансова компанія Капітал-Дніпро» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення із позичальника та поручителя заборгованості за кредитними договорами, з огляду на неналежне виконання позичальником умов кредитних договорів в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2023 року у справі № 904/1615/22 позовні вимоги ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро», зокрема, до [PERSON] про стягнення 41 447 298,93 грн задоволено частково, стягнуто солідарно, зокрема, з [PERSON] на ко- ристь ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» 24 061 780,30 грн - заборгованості за договором про надання фінансових послуг № ФК060121Д від 06.01.2021 року; 240 717,20 грн - комісії; 10 544 600,54 грн -заборгованості за кредитом за договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року; 144 520,16 грн - комісії; стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» 174 958,09 грн судового збору; стягнуто солідарно, зокрема, з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» витрати на правничу допомогу в розмірі 80 000,00 грн. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023 року у справі №904/1615/22 набрало законної сили 01.11.2023 року. 07.12.2023 року Господарський суд Дніпропетровської області видав накази про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2023 року, які знаходяться на примусовому виконанні. Також судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 жовтня 2022 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу Полтавської області Русняк Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 839, відповідно до якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар належну йому на праві власності земельну ділянку площею 1,1749 га, кадастровий номер 5321884200:00:005:0469, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: Полтавська область, Полтавський район (бувший Кобеляцький район) Красненської сільської ради. Оцінена сторонами договору вартість подарованого майна становить 40 000,00 гривень (п.2.1 Договору). Договір укладений за згодою дружини дарувальника [PERSON] на дарування цього майна її чоловіком (п.3.7 Договору). Дарувальник та обдаровуваний підтвердили, що договір не містить характеру фіктивного та удаваного правочину.\~ За своєю природою договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від одаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п. 5.3 Договору). Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] укладено спірний договір дарування, за яким відбулося безоплатне відчуження нерухомого майна своєму сину [PERSON] , що є відповідачем у справі, після порушення позичальником своїх кредитних зобов`язань та звернення позивача ТОВ «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості, зокрема, із [PERSON] , як поручителя. Відтак, наведене свідчать про вчинення відповідачем дій з відчуження нерухомого майна на користь близької особи протягом короткого часу безпосередньо під час судового розгляду справи про стягнення грошових коштів. На переконання сторони позивача, спірний договір дарування від 11.10.2022 року укладено з метою уникнення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань перед позивачем, унеможливлення звернення стягнення на майно поручителя для задоволення вимог позивача за кредитними договорами. Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов?язанні є боржник і кредитор. Відповідно до ч.1 ст. 511 ЦК України, зобов?язання не створює обов`язку для третьо особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та/або кредитора. Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитор боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов?язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов?язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч.1 ст. 619 ЦК України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має бути спрямований\~ на\~ реальне\~ настання\~ правових\~ наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 - 3,5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов?язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 522/5850/19 зазначив, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Таким чином, судом установлено, що [PERSON] є поручителем та несе із боржником, Фермерським господарством «Дніпро» солідарну відповідальність перед кредитором, ТОВ «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро» за Договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021 року та Договором про надання фінансового кредиту № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року. Договір дарування між [PERSON] та його сином [PERSON] укладений після подання ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» позову до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за договорами про надання фінансового кредиту та після настання зобов`язання у Фермерського господарства «Дніпро» в особі голови [PERSON] щодо погашення кредиту та відсотків за договорами про надання фінансового кредиту № ФК060121Д та № ФК060121Д/2 від 06.01.2021 року,\~ який\~ визначено\~ договорами\~ до\~ 15 грудня 2021 року включно (а.с. 15-21, 22-28). Відповідно до сталої позиції Верховного Суду недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанови Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, 31 січня 2024 року в справі №355/91/22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див, зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Верховний Суд у своїй постанові від 05 січня 2024 року у справі №761/40240/21 зауважив, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, відображеної зокрема в постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, 27 квітня 2023 року у справі № 461/4033/20, правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним". Встановивши, що договір дарування спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, обґрунтованим є висновок про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Такий висновок зроблений Касаційним цивільним судом Верховного Суду 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц. Даючи оцінку встановленим обставинам суд враховує, що позивачем доведено, що оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами (батьком та сином зі згоди матері (дружина дарувальника); є безоплатним та з визначенням його вартості за домовленістю сторін (сторони договору оцінили дар в 40000,00 грн); договір був укладений у короткий проміжок часу безпосередньо пов`язаний із початком судового розгляду Господарським судом Дніпропетровської області позову ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» про стягнення заборгованості за кредитними договорами; оспорюваний договір дарування був укладений після настання строку виконання зобов`язання перед кредитором боржником ФГ «Дніпро», головою якого є дарувальник - батько обдарованого; дарувальник є поручителем за вказаним зобов`язанням і відповідає перед кредитором усім своїм майном. Такі дії відповідачів, на думку суду, вказують на те, що укладення між відповідачами спірного правочину не направлене на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування, а здійснені з метою фіктивного переходу права власності на земельну ділянку. Уклавши спірний правочин зі своїм сином відповідач [PERSON] діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тобто, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, зокрема, що відповідач відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь близького родича (сина), відтак, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно поручителя за можливим майбутнім (на момент укладення договору) рішенням суду про стягнення грошових коштів, а тому є фіктивним і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. В частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно суд виходить з наступного. Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з абзацами першим-третім частини 3 статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір у розмірі 6056,00 грн (а.с. 9-10), а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у рівних частинах, а саме по 3028,00 грн з кожного. Крім цього, відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 січня 2024 року у справі № 532/155/24 (2-з/532/3/2024) заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Капітал-Дніпро»\~ про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на земельну ділянку площею 1,1749 га, кадастровий номер 5321884200:00:005:0469, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Полтавський район (бувший Кобеляцький район) Красненська сільська рада. За таких обставин, оскільки відповідних клопотань до суду не надходило, вжиті за цією ухвалою заходи забезпечення позову продовжують свою дію відповідно до ст. 158 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved