Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Актовий запис цивільного стану про народження [PERSON] складений філією місту Вічуга та Війчузькому району комітету Іванівської області ЗАЦС Російської Федерації. В даному актовому записі відомості про батька дитини було записано зі слів матері. Отримати свідоцтво про народження дитини у відділі реєстрації актів цивільного стану немає можливості, оскільки факт народження дитини відбувся в іноземній державі, а медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження відсутній. З 23.12.2022 року зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.02.1993 та Протокол до неї. Від встановлення вказаного факту, залежить отримання заявником певних послуг: отримання соціальної допомоги, оформлення дитини в дитячий садок та в подальшому в школу. З огляду на вказане, просить заяву задовольнити. Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року заяву про встановлення факту народження дитини залишено без руху. 26 квітня 2024 року заявником подано заяву про усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. Ухвалою суду 09 травня 2024 року за заявою відкрито провадження та призначено судовий розгляд в порядку окремого провадження. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Заявник та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги, викладені у заяві. Заявник пояснила, що у 2020 року вона проживала на території російської федерації, де [INFO] народила дочку. Відомості про батька до актового запису про народження внесено з її слів. На даний час, вона перебуває у шлюбі з [PERSON] , та після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Оригінал свідоцтва про народження дочки [PERSON] викладено російською мовою, що зумовлює несення додаткових витрат, оскільки необхідно робити переклад на українську мову. Представник заінтересованої особи подав до суду заяву і просить розглядати справу в відсутності представника відділу. Також подано пояснення щодо заявлених вимог, в який вказано, що заявниця зверталась до Радивилівського відділу ДРАЦС у Дубенському районі Рівненської області із заявою про надання їй свідоцтва про народження дитини, на що було надано відмову. Представник заявника додатково пояснила, що в зв`язку з актом збройної агресії російської федерації проти України та вторгнення російських військ, розпочато процедуру розриву дипломатичних відносин, відповідно до норм міжнародного права, що призвело до припинення функціонування посольства України в рф, а також унеможливило проведення легалізації документів, в тому числі свідоцтва про народження дитини у встановленому порядку. Заслухавши пояснення заявника та її представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Отже, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження серії [NUMBER] вказано, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Вічуга Вічузького району Івановської області Російська Федерація, про що 03 липня 2020 року складено актовий запис про народження №110209370000600156000. Відомості про батька дитини в актовому записі відсутні, матір`ю вказано [PERSON] . Дане свідоцтво про народження видане 93700006 філією по місту Вічуга та Вічузькому району Івановської області ЗАЦС. (а.с.9, 10) Після укладення 17 липня 2021 року шлюбу з [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.7) За змістом п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. За змістом ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Звертаючись до суду заявник посилається, що на теперішній час, в зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, розривом дипломатичних відносин з країною-агресором, та зупинення дії Конвенції про Правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про народження дитини за законодавством України, що створює суттєві труднощі при отриманні певних пільг та послуг, оскільки свідоцтво про народження видане державою - агресором, та не можливо його легалізувати в Україні. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Відповідно до ст.2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Згідно з ст.3 Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Відповідно до ст. ст.4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак, апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Верховною Радою 01 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Наслідком цього є те, що із дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107 передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Отже, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав, приймаються на території України без спеціального посвідчення, якщо така практика існувала станом на 24 лютого 2022 року відповідно до міжнародних договорів України. Як встановлено судом, факт народження дитини [PERSON] , [INFO] , в м.Вічуга, російської федерації зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Про народження дитини видано відповідне свідоцтво [NUMBER] , оригінал якого знаходиться у заявника. Зазначене свідоцтво видане на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107 не потребують засвідчення апостилем та подальшої легалізації, отже вважається дійсним на території України. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В заяві [PERSON] зазначено лише бажання документально підтвердити факт народження дитини за законодавством України та вказівка на труднощі з легалізацією факту народження дитини на території іноземної держави, що можуть виникнути в майбутньому. Тобто, фактично підставою для звернення до суду є не визначені законом підстави для цього, а намір отримати свідоцтво про народження дитини державного зразка. З точки зору закону юридичні факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. При цьому для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення а також заявник має довести, що відсутня інша можливість одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). При зверненні до суду заявником не надано доказів того, що у будь-яких правовідносинах на території України виникли перешкоди або було порушено право щодо невизнання свідоцтва про народження дитини державними органами чи посадовими особами України. Виходячи з викладеного вище, характеру юридичного факту, який просить встановити заявник, уже врегульованого законом, суд вважає, що заява про встановлення даного факту є безпредметною і визначені законом підстави для їх встановлення відсутні. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed