Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

04 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] ,, як законного представника неповнолітнього [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що вона є наймачем квартири комунальної форми власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім неї, у вищевказаному житлі зареєстровані її внуки: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , які не проживають у цій квартирі протягом останніх чотирнадцяти років, що підтверджується актом ОСББ «Шахтар-24» від 15 серпня 2023 року. Вважає, що після смерті сина [PERSON] , який загинув [INFO] , вона є єдиним наймачем спірного нерухомого майна і має право вимагати усунення порушених її право на житло. Оскільки комунальні послуги та інші витрати по утриманню даної квартири несе виключно вона, а її внуки покинули житло та тривалий час в ньому не проживають, тому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Душний Ю.А. у судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити з підстав викладених в ньому. Позивач зазначила, що наміру позбавляти внуків житла вона не має, хоче лише оформити житлову субсидію, оскільки самостійно оплачувати комунальні послуги не в змозі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Їх представник - адвокат Антоніщак Л.М. просила суд відмовити у позові, з підстав викладених у відзиві (а.с.50-53). Зазначила, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] на даний час перебувають в Республіці Італія, де навчаються в освітніх закладах, а тому відповідно до ст.71 ЖК України, за ними зберігається житло на час їх тимчасової відсутності. Наголошує, що позивач [PERSON] не є власником спірного житла, [PERSON] , який загинув, захищаючи Батьківщину, був основним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . За життя він хотів щоб його сини мали житло в Україні, в якому постійно проживали. Більше того, зазначила що [PERSON] та [PERSON] мають право брати участь у приватизації частини спірної квартири і звертаючись з позовом до суду, їх баба [PERSON] фактично хоче позбавити цих осіб їх законного права на нерухоме майно. Відповідачі мають намір звертатися для визнання їх наймачами частини квартири після смерті їх батька, на підставі ст.106 ЖК УРСР, яка передбачає зміну договору найму житлового приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї. Просила звернути увагу на те, що [PERSON] та [PERSON] не мають у власності іншого житла, а втративши право на користування квартирою неповнолітній [PERSON] буде позбавлений житла, тобто його права будуть грубо порушені. Більше того, [PERSON] , будучи неповнолітнім не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його тимчасового не проживання в спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Представник третьої особи Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування - начальник ССД [PERSON] просила суд відмовити у позові, оскільки при визнанні [PERSON] таким, що втратив право на спірне житло, останній, не маючи у власності іншого житла, фактично лишиться без місця проживання в Україні, що є неприпустимим. [PERSON] навчається в Республіці Італія, де проживає його матір і з огляду на свій вік самостійно визначати постійне місце проживання не може, крім того він має намір повернутися в Україну, а тому в порядку ст.71 ЖК України, за ним має зберігатися спірне житло. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідачів, думку представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з повідомленням КП «Управляюча житлова компанія №2» Нововолинської міської ради №217 від 01 грудня 2023 року наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , тобто вищевказана квартира перебуває у комунальній власності. За наданою інформацією, у спірному житлі також зареєстровані члени сім`ї наймача: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] ; мати [PERSON] , [INFO] . З довідки, виданої т.в.о. начальника КП «УЖК №2» Герез Т. від 24 серпня 2023 року, зареєстроване постійне місце проживання [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] (син позивача) помер [INFO] (а.с. 9). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказує на те, що її внуки [PERSON] , [PERSON] тривалий час не проживають в спірному житлі, ним не користуються та не оплачують комунальні послуги. На підтвердження вказаних обставин позивач долучила акти комісії у складі члена правління ОСББ «Шахтар-24» [PERSON] та члена ревізійної комісії [PERSON] від 15 серпня 2023 року (а.с.7-8), у яких зазначається, що зі слів сусідів комісія встановила, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з вересня 2009 року по дату складення цих актів. Правова позиція Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо ропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відтак, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. До переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством В постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Разом з тим, відповідно п.2 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Разом з тим норма передбачає, що у випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] вказала на те, що після смерті сина вона є єдиним наймачем квартири, однак, як встановлено судом, вона помилково підмінює поняття права володіння і користування з правом власності на спірне житло. Згідно з довідкою керівника навчального закладу - загальноосвітньої школи «Леопольдо ІІ Лорени Фоллоніка», що в Республіці Італія від 23 листопада 2023 року (перекладена з італійської на українську мову та справжність перекладу засвідчено у встановленому законом порядку) в період з 2009 року по 2017 рік [PERSON] навчався в початковій та середній школі у вищевказаному навчальному закладі (а.с.58-62). З 14 вересня 2022 року [PERSON] зарахований на освітній курс «Цивільна, екологічна та будівельна інженерія Університету Пізи Італія» і навчається на другому курсі 2023/2024 навчального року. Навчальна програма із звичною тривалістю три роки, що підтверджується долученою та перекладеною довідкою навчального закладу (а.с.63-65). Згідно з довідкою керівника Державного Інституту Вищої Освіти Фоллоніки, що в Республіці Італія (а.с.65-71) [PERSON] , який народився в Україні [INFO] та проживає у Фоллоніці, зарахований до цього навчального закладу у 2023-2024 навчальному році і регулярно відвідує 2А клас «Медичної служби і соціальної допомоги». Отже, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідачі вимушено не проживають у спірній квартирі, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] у зв`язку з навчанням та не виключено, з метою забезпечення власної безпеки, тимчасово не проживають на території України. В постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження позову позивачем та його представником не надано жодних доказів, що відповідачі обрали інше житло для постійного свого проживання, а неповнолітній [PERSON] має у володінні чи у власності інше придатне для проживання нерухоме майно, а тому враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що відповідач [PERSON] та його неповнолітній брат [PERSON] з поважних причин не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позбавлення житла неповнолітньої особи є крайнім заходом втручання у права на житло, [PERSON] , будучи неповнолітнім самостійно не визначає своє місце проживання, відповідно проживає разом з матір`ю, тому, з врахуванням думки представника ССД, суд не знаходить правових підстав для позбавлення дитини [PERSON] єдиного житла, що перебуває у його користуванні та володінні в Україні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом встановлено не проживання відповідачів в квартирі з поважних причин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на сторону позивача, тому сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та підтверджений документально (а.с.4), суд залишає за позивачем [PERSON] .

Outcome: dismissed