Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

04.08.2023 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо ненадання їй невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних дні та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 29.03.2022 по 28.03.2023, згідно поданої нею заяви від 22.05.2023; зобов`язати ПАТ «Укрнафта» надати [PERSON] щорічну основну тарифну відпустку тривалістю 24 календарних дні та матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 29.03.2022 по 28.03.2023; поновити строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення протиправно не виплаченої частини заробітної плати та сум її індексації за період з 01.01.2018 по 31.07.2023 та стягнути з відповідача на користь [PERSON] протиправно не виплачену частину заробітної плати за період з 01.01.2018 по 31.07.2023 у розмірі 275904,34 грн., без урахування податків та зборів; стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму компенсації частини протиправно не виплаченої заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01.01.2018 по 31.07.2023 у розмірі 93387,37 грн., без урахування податків та зборів; стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму індексації частини протиправно не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2018 по 31.07.2023 у розмірі 11274,05 грн., без урахування податків та зборів. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що на виконання постанови Сумського апеляційного суду від 18.05.2023 наказом від 19.05.2023 за № 1175-к за підписом в.о. начальника Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» [PERSON] поновлено на посаді бухгалтера 1 категорії бухгалтерії Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» з 01.10.2022. З метою отримання щорічної календарної відпустки та матеріальної допомоги, що передбачена умовами колективного договору ПАТ «Укрнафта» [PERSON] подала керівнику підприємства відповідну заяву від 22.05.2023. Однак, згідно письмової відповіді в.о. начальника Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» від 01.06.2023, їй роз`яснено, що під час незаконного звільнення працівнику було примусово виплачено грошову компенсацію за період з 29.03.2022 по 28.03.2023, а тому [PERSON] не має права на отримання календарної відпустки за цей же період та, відповідно, права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно до умов колективного договору ПАТ «Укрнафта». Позивачка зазначала, що відмова відповідача у наданні їй щорічної календарної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення є безпідставною та неправомірною, оскільки суперечить вимогам ч. ч. 4, 9 ст. 10 Закону «Про відпустки». Крім того, на думку позивачки, відповідач неправомірно та безпідставно, з власної ініціативи, з метою примушення [PERSON] до написання заяви про звільнення із займаної посади, не доплачував їй належну частину заробітної плати, починаючи з 01.01.2018, яка підлягає стягненню з нього на користь позивачки разом з нарахованою індексацією заробітної плати та компенсацією працівнику частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Позивачка вказує на те, що з 01.01.2018 по 19.07.2022 діяла редакція ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до змін діючого законодавства, після 19.07.2022 працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Разом з тим, строки, визначені ст. 233 КЗпП України продовжені на строк дії карантину, оголошеного через поширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19, а тому позивачкою не було пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. 08.08.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області (суддя Ярошенко Т.О.) відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 11.08.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області задоволено заяву [PERSON] про відвід судді Ярошенко Т.О., справу передано до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. 22.08.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області справу прийнято до провадження судді Яценко Н.Г. 30.08.2023 від представника ПАТ «Укрнафта» надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на їх не обґрунтованість. Представник відповідача зазначає, що для даного спору, на його думку, має бути застосований загальний термін позовної давності, визначений у ч. 1 ст.233 КЗпП України, тривалістю три місяці, а тому оскаржувати вказані умови оплати праці позивачка мала право до грудня 2018 року відповідно. Крім того, позивачкою взагалі не наведено причин, які б могли бути визнані судом поважними для поновлення строку звернення до суду, а тому підстави для поновлення процесуальних строків відсутні, що є самостійною підставою для відмові у позові. Представник позивачка вказує на те, що 29.03.2005 між ПАТ «Укрнафта» в особі Охтирського УБР, правонаступником якого є «Укрнафта Буріння», було укладено трудовий договір із [PERSON] , враховуючи дату укладення якого позивачка у період до дати звільнення - 30.09.2022 мала право на 12 днів щорічної основної відпустки. 30.09.2022 при звільненні відповідно до п. 2 наказу № 2493-к на підставі ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» [PERSON] було виплачено грошову компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (за період з 29.03.2022 по 30.09.2022) та проведено розрахунок з нею у відповідності до вимог чинного законодавства. Наказом Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» від 24.05.2023 за № 1204-к у зв`язку з поновленням [PERSON] на роботі за рішенням суду, було внесено зміни до графіку відпусток на 2023 рік працівників «Укрнафта Буріння», яким передбачено право [PERSON] на отримання щорічної відпустки за 2023 рік у грудні 2023 року. 22.05.2023 [PERSON] подала заяву про надання їй щорічної відпустки тривалістю 24 календарні дні, починаючи з 05.06.2023, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення згідно положень колективного договору ПАТ «Укрнафта». Разом з тим, враховуючи, що при звільненні, визнаному судом незаконним, працівниці [PERSON] була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, то після поновлення її на роботі право на використання цих днів відпустки вона втратила. Представник відповідача також звернув увагу суду і на те, що згідно вимог п. 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та абз. 3 ч. 1ст. 12 Закону України «Про особливості трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки у період дії воєнного стану. Щодо вимоги про стягнення невиплаченої частини заробітної плати за період 01.01.2018 по 31.07.2023, представник відповідача зауважує, що у періоди з 02.01.2018 по 05.02.2018, з 17.04.2018 по 04.09.2018, з 06.09.2018 і надалі, [PERSON] перебувала у простої не з вини працівника з оплатою 2/3 окладу. При цьому протягом 2018 року простій [PERSON] переривався лише двічі з 05.02.2018 по 17.04.2018 та з 04 по 06.09.2018 відповідно. Крім того, наказом Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» від 25.6.2018 за № 1096-к [PERSON] було встановлено неповний робочий день, тривалістю 4 години. Позивачка особисто під підпис була ознайомлена з наказами про запровадження простою, зміну тривалості робочого часу після їх видачі, а також для роботи у режимі скороченої тривалості робочого часу вона надала власноруч підписану згоду від 15.08.2018. Таким чином зменшений розмір оплати праці був запроваджений зазначеними розпорядчими документами роботодавця, а тому, у разі незгоди з розміром виплачуваної заробітної плати чи з іншими умовами праці, позивачка б мала оскаржити дані накази у трьохмісячний строк з дати доведення до її відома наказу від 06.09.2018 за № 1111-к «Про початок простою». Разом з тим, вимога позивачки щодо стягнення невиплаченої частини заробітної плати без вимоги скасування розпорядчих актів роботодавця, які запроваджували зміни щодо розмірів виплати їй зарплати, є неналежним способом захисту своїх прав. Також, у період з 10 по 11.05.2018 Управлінням Держпраці у Чернігівській області було проведено заходи державного контролю щодо Структурної одиниці (філії) «Укрнафта Буріння» ПАТ «Укрнафта» щодо дотримання роботодавцем законодавства про працю в частині правомірності актів простою, нарахувань та виплат за час простою [PERSON] , в ході яких порушень не виявлено. Представник відповідача наголошує на тому, що у доданому до позовної заяви розрахунку безпідставно невиплаченої частини заробітної плати за період з 01.01.2018 по 31.07.2023, суми коштів, які на думку позивачки безпідставно їй не виплачені, визначені нею довільно, без будь-яких обґрунтувань, а тому є виключно її власним баченням, не підтвердженим жодними доказами. Так позивачка в основу наданого розрахунку поклала повний розмір її окладу та кількість фактично відпрацьованих робочих днів у місяці без урахування факту перебування [PERSON] у простої та зменшеної тривалості робочого часу. Крім цього, звернення до суду з вимогою про стягнення з підприємства компенсації за невиплачений дохід, може бути здійснене лише після отримання відмови на звернення особи до підприємства про виплату такого доходу. Щодо вимоги про виплату індексації представник відповідача зазначає, що згідно даних про щомісячний індекс споживчих цін за період з 01.01.2018 по березень 2022 року величина індексу споживчих цін не перевищувала розмір 103 %, у зв`язку з чим протягом вказаного періоду підстав для проведення індексації заробітної плати не було. Крім того, відповідно до п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 № 278, у разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу у місяці, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу. Однак, з огляду на те, що з вересня 2018 року [PERSON] перебувала у простої не з вини працівника та не виконувала будь-якої роботи, відпрацьованого часу у неї не було взагалі. Таким чином, отримувані позивачкою під час перебування у простої виплати не підлягали індексації, оскільки оплата часу простою не належить до постійних виплат, що підлягають індексації. Щодо вимоги про стягнення понесених судових витрат, представник відповідача звертає увагу суду на те, що у питанні щодо розподілу судових витрат та їх розміру слід виходити з їх обґрунтованості, підтвердження доказами, розумності та співмірності. Однак, виходячи зі змісту позовної заяви, крім перерахування видів судових витрат, вимоги позивачки жодним чином не підтверджені. 01.09.2023 від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона просила відхилити доводи та обґрунтування сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам. Позивачка зазначає, що її право на звернення до суду з даним позовом відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) за період стягнення з 01.01.2018 по 19.07.2022 не було обмежене будь-яким строком, а за період з19.07.2022 по день звернення до суду обмежені останнім днем дії карантину, тобто 30.06.2023, а тому вона має право на поновлення встановленого положеннями чинного законодавства тримісячного строку звернення до суду за захистом її порушених прав та інтересів. 30.09.2022 відповідачем по цій справі було винесено наказ № 2493-к, яким бухгалтера 1 категорії [PERSON] було звільнено з роботи з 30.09.2022 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому відповідачем не була виплачена вся належна позивачці заробітна плата, що і стало підставою для звернення до суду. Позивачка вказувала на те, що примусова виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, отримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім того, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі, після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права на відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки. Таким чином, висновки та припущення сторони відповідача про те, що роботодавець нібито має виключне право одноособово вирішувати питання надавати працівнику відпустку чи замінювати її грошовою компенсацією є помилковим, оскільки лише працівник має право вирішувати отримувати належну йому відпустку чи замінювати її грошовою компенсацією. Відповідач обґрунтовує своє право на обмеження [PERSON] у виплаті належної їй заробітної плати виключно правомірністю своїх дій щодо примусового відсторонення її від роботи, зумисного переведення у простій та подальшого встановлення позивачці 1/3 частини її посадового окладу, чим було обмежено виплату їй заробітної плати нижче будь-якого мінімуму. Однак відповідач не довів, що робота на виробництві, яку виконувала позивачка, була зупинена. Разом з тим, зміст вказаних представником відповідача наказів свідчить про те, що виконання функцій та службових обов`язків позивачки були покладені на інших працівників, а товариство,

Outcome: dismissed