Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 26.07.2003 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис №1059. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що сторони мають двох дітей неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Сторони вже тривалий час подружніх відносин не підтримують. Сімейне життя у позивачки та відповідача склалося невдало по причині того, що між ними немає порозуміння, відсутні спільні погляди та плани на життя. Відповідач зловживає алкоголем, під впливом якого поводиться грубо, ображає позивачку, чинить моральний тиск. Відповідач не бажає брати участь в матеріальному забезпеченні дружини і дітей, не надає будь-якої підтримки та допомоги. Непоодинокі прохання позивачки переглянути свій спосіб життя для збереження сім`ї відповідач ігнорував. Позивачка спостерігає зміну особистості відповідача і переконана в неможливості змінити ситуацію, що склалася. Поведінка відповідача по відношенню до позивачки та дітей вкрай негативно впливає на їх психоемоційний стан. Подружнє життя і сумісне проживання фактично припинилося у травні 2023 року. Взаєморозуміння та повага між сторонами відсутні, що робить неможливим нормальне спілкування, а тим паче створення здорової атмосфери в родині. Життя в такій атмосфері шкодить як сторонам, так і їх неповнолітнім дітям. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, ведуть окреме господарство, мають окремий бюджет, не мають спільних зобов`язань, планів та задач. Сторони не спілкуються взагалі. Зі свого боку, відповідач, [PERSON] живе своїм особистим життям та не проявляє жодних намірів щодо збереження шлюбу та налагодження стосунків у ньому. З огляду на це, [PERSON] прийнято остаточне рішення щодо доцільності розірвання шлюбу. Позивачка просить суд не надавати строк для примирення, оскільки примирення є неможливим, недоречним і суперечить інтересам кожного із подружжя. Примирення не відбулося по причині повної відсутності розуміння між позивачкою та відповідачем вже досить довгий період часу, тому є очевидним, що відновлення шлюбних відносин неможливе. Даний шлюб має юридичну силу, яка породжує для сторін права та обов`язки подружжя, яким фактично сторони не є, тому доцільно шлюб розірвати. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 02.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У матеріалах справи міститься заява позивачки про розгляд справи без її участі, відповідно до змісту якої позивачка позов підтримує та просить задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій також вказано, що відповідач позов визнає та просить задовольнити. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі наявних матеріалів справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.07.2003 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №1059. Сторони мають двох дітей неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивачка скористалась своїм правом та звернулась до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем, при цьому, останній повністю визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб\~припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, при цьому, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, враховуючи доводи [PERSON] , наведені у позові, а також визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем у справі, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, відтак, розірвання шлюбу буде відповідати як інтересам позивачки, так і відповідача, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому позов необхідно задовольнити. Відповідно до\~ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві позивачка не просить відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється\~у день\~набрання\~чинності\~рішення\~суду про\~розірвання\~шлюбу. У відповідності до абз.2 ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України,\~документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1 ст.142\~ЦПК\~України та ч.3 ст.7\~Закону\~України\~«Про судовий\~збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 605,60 грн. Щодо судового збору в іншій частині (50%, 605,60 грн), судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Outcome: approved