Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , з посиланням на те, що як видно із погосподарських книг Антонівської сільської ради за 1986-1990 та 1991-1995 роки з довідками Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, житловий будинок [ADDRESS] відносився до майна колгоспного двору, на час припинення якого в ньому проживали: [PERSON] його сестра, яка була головою такого колгоспного двору та він, як позивач. [PERSON] померла [INFO] , спадщину після її смерті прийняв він (позивач), оскільки до дня смерті постійно проживав із спадкодавицею та фактично вступив в управління спадковим майном. В результаті звернення до Ставищенської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON] , що складається з частки житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомості. Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] сестри [PERSON] на частку житлового будинку [ADDRESS] , вартістю 77\~283 гривень, загальною площею 83,2 м2, житловою площею 29,9 м2. В підготовче судове засідання позивач та його представник не з`явилися, останній до суду подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача Ставищенської селищної\~радив підготовче судове засідання не прибув, до суду селищна рада подала заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність її представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши справу, письмову заяву відповідача про визнання позову та перевіривши письмові докази, вважає, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Із погосподарських книг Антонівської сільської ради за 1986-1990 та 1991-1995 роки (а.с. 18-28) та довідок Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (а.с. 37, 39, 40) житловий будинок [ADDRESS] відносився до майна колгоспного двору. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року в ньому проживали: [PERSON] , яка була головою такого колгоспного двору та позивач. Згідно діючих на той час ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" вони набули право власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору. Із матеріалів спадкової справи (а.с. 84-94) встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , спадщину після смерті останньої прийняв позивач, оскільки до дня смерті постійно проживав із спадкодавицею та фактично вступив в управління спадковим майном. Інших можливих спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Позивач 24.09.2012 року отримав свідоцтво про право власності на іншу частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Антонівської сільської ради. Державним нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON] , що складається з частки житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомості (а.с. 35, 94). Із повідомлення КП КОР «Південне БТІ» від 30.01.2024 року, станом на 01.01.2013 року право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] не зареєстровано, а інша частина зареєстрована за позивачем (а.с. 34). Ринкова вартість будинку становить 77283 гривень, що підтверджується висновком про ринкову вартість (а.с. 43-69). Згідно із ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII введено в дію Закон України «Про власність». Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Правовідносини щодо спадкування після смерті [INFO] . [PERSON] регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Стаття 525 ЦК УРСР визначає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності зі ст. 530 ЦК (1963 р.) при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Як видно із статті 548 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями ч.1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР (1963 р.) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 561 ЦК УРСР (1963 р.) Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сестра позивача за життя набула право власності на частину вказаного житлового будинку, як на майно колгоспного двору, а тому право власності на житловий будинок в розмірі частки увійшло до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок її смерті та беручи до уваги, що відповідачем позов визнається, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати по справі позивач просить покласти на нього.

Outcome: approved