Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON] , в якій заявниця посилалась на те, що вона разом із сином проживає за адресою: [ADDRESS] , з 10.06.2016 року. Відповідно до акту №065 від 06.02.2024 року з дати народження, тобто з 17.09.1983 року та по 09.06.2016 року вона проживала за адресою: [ADDRESS] . Її син - [PERSON] , [INFO] , з дати народження та по 09.06.2016 року проживав за адресою: [ADDRESS] , підтвердженням чого є акт голови ОСББ. Підтвердження тому, що вона дійсно проживала за адресою: [ADDRESS] , з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року, а також, що її син проживав за адресою: [ADDRESS] , з 04.12.2007 року, необхідно для оформлення приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки на її заяву про приватизацію Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради було надано відповідь про відсутність документів, що підтверджують відповідні факти та рекомендовано звернутись до суду. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила встановити в судовому порядку факт її проживання за адресою: [ADDRESS] , з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року, а також факт проживання її неповнолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 04.12.2007 року по 09.06.2016 року. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.03.2024 року заяву було залишено без руху. Ухвалою від 25.03.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду. В судовому засіданні заявник підтримала подану заяву та посилаючись на викладені в ній підстави, просила її задовольнити. Заінтересована особа явку свого представника не забезпечили, про причини неявки не повідомила. З урахуванням вищенаведеного та положень ст.ст.211,223 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності представника заінтересованої особи, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи, викладені в заяві, заслухавши пояснення заявника та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-XII) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч.1 ст.2 Закону №2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частинами 4,5 ст.5 Закону №2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Статтею 8 Закону №2482-XII визначена організація проведення приватизації та оформлення права власності. Зокрема ч.ч.1,3 ст.8 Закону №2482-XII передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №369 від 16.12.2009 року (далі - Положення), визначений порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Пунктом 4 Положення передбачено, що передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Згідно п.13 Положення приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації). Пунктом 17 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п.18 Положення встановлено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи: -заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; -копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; -копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); -копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); -довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; -технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; -копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; -документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; -копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); -заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Згідно п.19 Положення довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 (із змінами). Пунктом 23 Положення встановлено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Відповідно до термінів, наведених в ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: -місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; -місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Статтею 29 ЦК України, окрім іншого визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] , що остання народилась [INFO] в с.Веселе Межівського району Дніпропетровської області. Згідно відміток у паспорті про місце проживання, [PERSON] 04.08.2000 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та 09.06.2016 року знята з реєстрації за вказаною адресою, а 10.06.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації заявниці з 10.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується витягом з реєстру територіальної громадин від 15.11.2023 року. Неповнолітній син заявниці - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), згідно довідки №9314 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.12.2023 року, виданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також витягу з реєстру територіальної громади від 28.06.2023 року, з 10.06.2016 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Також з матеріалів справи вбачається, що 04.12.2023 року [PERSON] звернулась до органу приватизації в особі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою від себе та за неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про приватизацію комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] . Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 20.12.2023 року [PERSON] було відмовлено в наданні адміністративної послуги в зв`язку з ненаданням в повному обсязі необхідних документів, у т.ч. через відсутність відомостей по реєстрацію. З урахуванням цього, заявниця звернулась до суду та просила встановити факт її проживання за адресою: [ADDRESS] , з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року, а також факт проживання її неповнолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 04.12.2007 року по 09.06.2016 року. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд враховує, що з огляду на наміри заявниці скористатись своїм правом на приватизацію житла, подачу нею від себе та від імені неповнолітнього сина відповідної заяви, а також підстав відмови в наданні відповідної адміністративної послуги через відсутність всіх визначених п.18 зазначеного вище Положення документів, у т.ч. щодо реєстрації та проживання за певною адресою, факт проживання заявниці та її неповнолітнього сина без реєстрації за певною адресою, має для останніх юридичне значення. Також суд враховує, що долученими до заяви довідкою №9314 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 04.12.2023 року, виданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також витягу з реєстру територіальної громади від 28.06.2023 року, підтверджується факт реєстрації неповнолітнього сина заявниці - [PERSON] , [INFO] , з 10.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту за підписом сусідів та голови правління ОСББ «Шнеєрсона 3», зафіксовано, що [PERSON] , з дня народження [INFO] та по 09.06.2016 року проживав за зазначеною вище адресою. Вказані письмові докази узгоджуються із доводами заяви та поясненнями заявниці [PERSON] в суді, не протирічать один одному та визнаються судом належними, достатніми та допустимими доказами, що підтверджують факт проживання [PERSON] з моменту народження [INFO] по 09.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , до його реєстрації за вказаною адресою 10.06.2016 року. Згідно відміток у паспорті громадянина України на ім`я заявниці [PERSON] та витягу з реєстру територіальної громадин від 15.11.2023 року вбачається, що остання народилась [INFO] в с.Веселе Межівського району Дніпропетровської області та з 04.08.2000 року по 09.06.2016 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 10.06.2016 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Поставивши питання про встановлення факту її проживання без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року, заявниця на підтвердження цього факту надала акт №065 від 06.02.2024 року сусідів-свідків та старости селищної ради Веселівського с/о Межівської селищної ради, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] від дня народження [INFO] по 09.06.2016 року проживала за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] просила встановити факт її проживання без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , в період з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року. При цьому, зазначаючи, що її дитина - неповнолітній син [PERSON] , з моменту його народження заявницею 04.12.2007 року та по 09.06.2016 рік проживав за іншою від матері адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, суд враховує, відповідно до наведених вище положень ст.29 ЦПК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Як зазначила сама заявниця під час розгляду справи в суді на питання суду, на момент народження сина 04.12.2007 року вона вже мешкала за адресою: [ADDRESS] , де продовжує проживати по теперішній час. Тобто, поставивши питання про встановлення факту її проживання без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 17.09.1983 року по 09.06.2016 року, заявниця в суді навела інші обставини, щодо фактичного, постійного її проживання в цей період, а саме: на момент народження дитини 04.12.2007 року та в подальшому за іншою адресою: [ADDRESS] . Вказані пояснення заявниці в суді щодо періоду проживання за адресою: [ADDRESS] , протирічать як викладеними нею в заяві обставинам, так і даним, відображеним у наданому на підтвердження цих обставин акті №065 від 06.02.2024 року. При цьому, на питання суду з якого саме часу вона почала мешкати за адресою: [ADDRESS] , заявниця відповіді не надала. З урахуванням наведеного, оскільки заявницею не надано належних, достатніх та допустимих доказів, щодо її постійного проживання з моменту народження [INFO] та по 09.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , а також враховуючи, що з інших матеріалів справи та пояснень заявниці не вбачається та неможливо встановити конкретні періоди її проживання за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви в частині встановлення факту проживання заявниці в період з 17.09.1983 року та по 09.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] , за необгрунтованістю та недоведеністю цих вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial