Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Дебт Форс», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Скальський А.І., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вимоги обґрунтовує тим, що 05.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та позивачкою укладено кредитний договір № 5088758. Правонаступником ТОВ «МІЛОАН» є ТОВ «Вердикт Капітал». 12.01.2022 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 3469 про стягнення з неї на користь ТОВ «Вердикт капітал» заборгованості за кредитним договором № 5088758 від 05.09.2021 у розмірі 37020 грн 00 коп. 10.02.2022 постановою приватного виконавця Скальського А.І. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання зазначеного вище виконавчого напису. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11.03.2024 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису № 3469 з ТОВ «Ведикт Капітал» та ТОВ «Дебт Форс». Позивачка вважає, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, на підставі відсутності безспірності заборгованості, оскільки вона не визнає розмір боргу, який підлягає стягненню за оскарженим виконавчим написом. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із суми судового збору - 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. В судове засідання позивачка не з`явилася, 23.05.2024 подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила розглядати справу без її участі, погодилася на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документу та електронного листа. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 05.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та позивачкою укладено кредитний договір № 5088758, про що зазначено у оскарженому виконавчому написі (а.с. 12) і що визнається самою позивачкою. Правонаступником ТОВ «МІЛОАН» є ТОВ «Вердикт Капітал», про що зазначено у оскарженому виконавчому написі. 12.01.2022 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 3469 про стягнення з неї на користь ТОВ «Вердикт капітал» заборгованості за кредитним договором № 5088758 від 05.09.2021 у розмірі 37020 грн 00 коп., з яких 8 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 28 520 грн - заборгованість за процентами та комісією, оскільки боржником допущено прострочення платежів, стягнення заборгованості проведено за період з 29.11.2021 по 17.12.2021 (а.с. 120). 10.02.2022 постановою приватного виконавця Скальського А.І. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання зазначеного вище виконавчого напису (а.с. 14-15). Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11.03.2024 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису № 3469 з ТОВ «Ведикт Капітал» та ТОВ «Дебт Форс» (а.с. 16). Позивачка із вказаним виконавчим написом не погоджується, у зв`язку з чим звернулася до суду по захист свого порушеного права. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі і установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Матеріали справи не містять відомостей про те, що боржником отримане повідомлення стягувача про порушення зобов`язання. Враховуючи, що відповідачем не надано суду доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, а саме стягнення проводиться за період з 29.11.2021 по 17.12.2021 року, з сумою стягнення позивачка не згідна, суд вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Отже, суду не надано доказів того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом за наявності усіх необхідних для вчинення такого напису документів, перелік яких передбачений пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, на підставі виконавчих написів нотаріусів. Третя особа - приватний нотаріус на вимогу суду матеріали виконавчого напису № 3469 від 12.01.2022 не надав, що не спростовує доводи позивачки про відсутність безспірності оскарженого напису. Розподіляючи судові витрати, понесені позивачем, суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Стороною позивача в якості додатків до позову надано попередній розрахунок судових витрат у справі, який складається із витрат на правову допомогу на суму 5 000 грн. [PERSON] та адвокат Маковійчук П.В. 08.04.2024 уклали угоду про надання правової допомоги у цивільній справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. 10). Як встановлено із вказаного Договору, за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокатові гонорар в розмірі 5 000 грн. Згідно з актом виконаних робіт від 23.05.2024 [PERSON] прийняла юридичні послуги адвоката Маковійчука П.В. у формі: надання юридичних консультацій; аналізу норм закону та судової практики; підготовки адвокатських запитів; підготовки позовної заяви, клопотань; представництва інтересів позивача в суді. Вказані роботи виконано в повному обсязі (а.с. 28). Відповідно до квитанції від 23.05.2024, позивачка [PERSON] сплатила адвокатові Маковійчуку П.В. за надання правової допомоги грошові кошти на суму 5 000 грн. (а.с. 27). Клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу стороною відповідача не подано. Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку про обґрунтованість стягнення витрат на правову допомогу у заявленому позивачкою розмірі на суму 5 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Outcome: approved