Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

І. Позиції сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, у якому просила розірвати зареєстрований 19 червня 2009 року між ними шлюб, посилаючись на те, що спільне сімейне життя не склалося, у зв`язку із наявністю суттєвих протиріч з приводу подальшого існування сім`ї, відсутністю взаєморозуміння. Позивач вважає, що подальше сумісне життя, примирення та збереження сім`ї з відповідачем неможливе і суперечить її інтересам. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 09 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 12 квітня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 16 квітня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 20/. 17 квітня 2024 року ухвалою судді позовні вимоги роз`єднано і виділено в самостійне провадження позов про визначення місця проживання дитини, матеріали якого передано для проведення автоматизованого розподілу справи між суддями /а. с. 21-22/. Також 17 квітня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 18 квітня 2024 року представником позивача подано підтвердження про зареєстрований електронний кабінет в Електронному суді /а. с. 23-24, 26-29/. 24 березня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у судове засідання, на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказах /а. с. 30-31/. Суд, у порядку спрощеного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебувають у зареєстрованому 19 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] про шлюб від 19 червня 2009 року, виданим повторно, згідно з актовим записом № 427 /а. с. 9/. [INFO] у подружжя народився спільний син [PERSON] , факт чого посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 28 березня 2014 року, за актовим записом № 719 /а. с. 10/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача. V. Розподіл судових витрат. За приписами частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, сплачений позивачем при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн, який зарахований до спеціального фонду державного бюджету України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved