Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Представник позивача адвокат Коваленко С.О., який діє на підставі Договору про надання правової допомоги №25 від 04.02.2021, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 21.12.2023 серії ВН №1314963, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №004873 через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на користь позивача в рахунок погашення боргу за невчасну сплату заборгованості за кредитним договором №014/10614/2/20649 від 28.07.2015 за період з 23.02.2019 по 23.01.2021 грошові кошти у сумі 169\~273, 04 гривні, з яких: інфляційні втрати у сумі 103\~385,38 гривень та 3% річних у сумі 65\~887,66 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 28.07.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/10614/2/20649, відповідно до умов якого Банк надав Позичальниці грошові кошти в сумі 47 400,00 доларів США строком до 27.07.2025. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та видав [PERSON] грошові кошти. 28.07.2008 з метою забезпечення виконання Кредитного договору між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №014/10614/2/20649, предметом якого виступила квартира [ADDRESS] . Позичальниця отриманих кредитних коштів вчасно не повертала, у зв`язку з чим ПАТ «Фідобанк» було вимушене звернутись до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості. 11.08.2015 рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя (справа № 336/1040/15-ц) позов ПАТ «Фідобанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки задоволено: звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 28.07.2008 №014/10614/2/20649, а саме: квартиру [ADDRESS] для задоволення вимог ПАТ «ФІДОБАНК» за Кредитним договором від 28.07.2015 року №014/10614/2/20649 в сумі 1 677 590,32 грн. шляхом визнання права власності за ПАТ «ФІДОБАНК». Також, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Фідобанк» судовий збір в сумі 3\~654,00 грн. Надалі, після набуття ПАТ «Фідобанк» права власності на вказану квартиру 17.12.2015 між Банком та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири на загальну суму 532 400,00 грн. Таким чином, у зв`язку з набуттям ПАТ «Фідобанк» права власності на вказане майно за рішенням суду та подальшим його продажем, залишок невиконаного грошового зобов`язання [PERSON] перед Кредитором склав 1 145\~190, 32 грн. 19.01.2021 було проведено електронний аукціон №UA-EA-2020-12-23-000001-b за лотом №GL1N019277 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 7 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 220 кредитних договорів, що забезпечені заставою та 267 без заставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс». 03.02.2021 між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, за змістом п.1 якого Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників. Відповідно до п.93 Додатку 1 до Договору про відступлення прав вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/10614/2/20649 від 28.07.2008 та передана сума боргу за цим кредитним договором складає 52 225,11 доларів США. TOB «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Фідобанк» кошти в порядку п. 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у сумі 1 805 235,04 гривень без ПДВ., таким чином, ПАТ «Фідобанк» вибуло як Кредитор із зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору №014/10614/2/20649 від 28.07.2008. Враховуючи все вищенаведене, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «Фідобанк» у правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору №014/10614/2/20649 від 28.07.2008 року. Станом на теперішній час, вказане грошове зобов`язання є невиконаним в повному обсязі, позичальниця ухиляється від повернення залишку кредитних коштів на шкоду кредитору. У зв`язку з вказаним, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити, стягнувши з відповідачки на свою користь суми, зазначені у позові. На виконання вимог ст..187 ЦПК України, судом були здійснені запити до відповідних установ з метою встановлення зареєстрованого місця проживання відповідачки. Ухвалою суду від 05.02.2024 відкрите провадження у справі розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Виклик відповідачки, серед іншого, було вирішено здійснювати через оголошення на офіційному бвеб-порталі сайту «Судової влади України» Відповідачкою відзив на позов не подано. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі або відкладення розгляду справи не надала. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк відзиву, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про перенесення розгляду справи, враховуючи те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношння; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що 28.07.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/10614/2/20649, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальниці грошові кошти в сумі 47 400,00 доларів США строком до 27.07.2025 (а.с.6-21) Вказані грошові кошти у сумі 47 400,00 доларів США (еквівалент у гривнях 229\~548,72 гривень) 28.07.2008 було отримано відповідачкою, що підтверджується заявою на видачу готівки №10614/369082. (а.с.22). 28.07.2008 з метою забезпечення виконання Кредитного договору №014/10614/2/20649 від 28.07.2008 між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №014/10614/2/20649, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., за реєстраційним номером 2923. Предметом договору іпотеки виступила двохкімнатна квартира [ADDRESS] . (а.с. 23-28). Позичальниця не дотримувалася умов кредитного договору та не здійснювала повернення отриманих кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по кредиту, задля стягнення якої ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду з відповідною позовною заявою. 11.08.2015 заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя у справі №336/1040/15-ц (провадження №28336/1021/2015) позов ПАТ «Фідобанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки задоволено. Вказаним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 28.07.2008 №014/10614/2/20649, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 9049784, яка належить [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Морозовою В.М. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 28 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №2923, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 9049784 для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (код юридичної особи 14351016 МФО 30175, р/р № [NUMBER] ) за Кредитним договором від 28.07.2015\~ №014/10614/2/20649 в сумі 1 677590,32 грн. (Один мільйон шістсот сімдесят сім тисяч п`ятсот дев`яносто гривень 32 копійок) шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК» (код юридичної особи 14351016, МФО 30175, р/р № [NUMBER] , адреса: 01601, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 10,). Також, вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] , ІПН [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, 18.12.1997 року, на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», ЄДРПОУ 14351016,МФО 30175, р/р № [NUMBER] , адреса: 01601, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 10, судовий збір в сумі\~ 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. (а.с.29-33) Заочним рішенням встановлено, що 28.07.2008 року між Публічним Акціонерним товариством «Ерсте банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками виступає Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та [PERSON] було укладено договір №014/10614/2/20649, за умовами якого позивач надав відповідачці кредит у сумі 47\~400 доларів США з відсотковою ставкою за користування кредитним договором в розмірі 12,5 % річних, з остаточною датою повернення кредиту до 27.07.2025. В подальшому, 28.07.2008 між Публічним Акціонерним товариством «Ерсте банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками виступає Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/10614/2/20649. Крім того, згідно вказаного рішення, відповідачка [PERSON] в період дії кредитного договору свої зобов`язання за договорами виконувала невчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 10.02.2015 виникла заборгованість за кредитним договором\~ №014/10614/2/20649 від 28.07.2008 у сумі 65 212 доларів США та 57\~673,33 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ склало 1\~677\~590,32 грн., яка складається з: - боргу за несплаченою (простроченою) частиною кредиту - 4\~433,74 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складало\~ 110\~136,30 грн.; - залишку строкової заборгованості - 44\~526,93 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ склало 1\~106\~070,98 грн.; - прострочених нарахованих процентів - 15\~816,19 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ склало\~ 392\~881,99 грн.; - нарахованих процентів за період з 15.01.2015 по 10.02.2015 - 435,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ склало\~ 10\~827,72 грн.; - пені за несвоєчасну сплату кредиту та несвоєчасну сплату процентів за період з 16.07.2013 по 10.02.2015 57\~673,33 грн. Положеннями ч.5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання перед Банком у вищевказаних сумах. На підставі заочного рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя у справі №336/1040/15-ц (провадження №28336/1021/2015) ПАТ «Фідобанк» набуло право власності на на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому 17.12.2015 між Банком (як Продавець) та [PERSON] (як Покупець) було укладено договір купівлі-продажу вказаного майна. (а.с.34-38) За цим договором Банк передав Покупцю право власності, а Покупець прийняв у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за 532 400,00 грн. Таким чином, у зв`язку з набуттям ПАТ «Фідобанк» права власності на вказане майно за рішенням суду та подальшим його продажем, залишок невиконаного грошового зобов`язання [PERSON] перед Кредитором склав 1 145\~190,32 гривень = (1 677 590,32 - 532 400,00 = 1 145 190,32). 19.01.2021 було проведено електронний аукціон №UA-EA-2020-12-23-000001-b за лотом №GL1N019277 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 7 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 220 кредитних договорів, що забезпечені заставою та 267 без заставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс» ЄДРПОУ:42251700, що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA-EA-2020-12-23-000001-b. (а.с.38-39). Згідно ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 03.02.2021 між попереднім кредитором - ПАТ «Фідобанк» та новим кредитором - ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за №28. (а.с. 41-44) За змістом вказаного договору про відступлення прав вимоги, (п.1) Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. За змістом пункту 2 Договору, Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів. За змістом пункту 93 Додатку 1 до Договору, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №014/10614/2/20649 від 28.07.2008. (а.с.46) Крім того, за змістом пункту 93 Додатку 1 до Договору вбачається, що передана сума боргу за кредитним договором №014/10614/2/20649 від 28.07.2008 складає 52 225,11 доларів США. TOB «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Фідобанк» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 1 805 235,04 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 55 від 28.01.2021. ( а.с.40) Таким чином, ПАТ «Фідобанк» вибуло як Кредитор із зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору №014/10614/2/20649 від 28.07.2008. Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 29.08.2019, ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019 року. Враховуючи все вищенаведене, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «Фідобанк» у правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору №014/10614/2/20649 від 28.07.2008. З позову вбачається та не було спростовано відповідачкою, що вказане грошове зобов`язання є невиконаним в повному обсязі, позичальницею в добровільному порядку не сплачено залишку кредитних коштів у сумі 1 145 190,32 гривень. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Положеннями ст.625 ЦК України передбачено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 та ст.625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Консалт Солюшенс» за кредитним договором № 014/10614/2/20649 від 28.07.2008 у сумі 1 145 190,32 гривні є грошовим зобов`язанням. Висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу, відтак приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, а також у постанові від 31.01.2019 у справі № 761/4878/16-ц. За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду України від 06.07.2016 (справа № 6-1946цс15), від 16.05.2018 (справа № 459/3560/15-ц), від 11.07.2018 (справа №753/23612/15-ц), від 05.09.2018 (справа №461/479/16-ц), від 22.11.2048 (справа № 761/43507/16-ц), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 (справа № 686/21962/15-ц). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, відповідно до якої у «межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 нього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13 дійшла висновків про те, що «звернення з позовом про з . строкове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням ПРО звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором сказана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 вказала, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу». Враховуючи складену правову практику та обставини справи, а саме: невиконання у повному обсязі відповідачкою свого грошового зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору № 014/10614/2/20649 від 28.07.2008, вимоги позивача на застосування до відповідачки наслідків порушення нею грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Так, згідно наданого позивачем розрахунку, який суд визнає належним та допустимим доказом, заборгованість відповідачки складає 169\~273,04 гривні, з яких: 3% річних за період з 23.02.2019 по 31.12.2019 у сумі 65\~887,66 гривень; Інфляційні втрати за період з 23.02.2019 по 23.01.2021 у сумі 103\~385,38 гривень. Відповідачкою не надано доказів того, що станом на час розгляду справи, нею частково або повністю було сплачено заборгованість по вищевказаному договору. За правилами ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо посилання позивача на позовну заданість з вимогою про звернення з вказаним позовом до суду, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім того, відповідно до пункту 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Разом з тим пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк його дії. Таким чином строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України було продовжено на строк дії воєнного стану. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України N 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, який не скасовано станом на день розгляду справи у суді. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Вказані висновку суду відповідають висновкам Верховного Суду, зазначеним у постанові від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Відповідачкою за час перебування справи на розгляді в суді не було заявлено вимогу (подано заяву) про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 147,20 гривень.

Outcome: approved