Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

31 липня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором добровільного страхування наземного транспорту КАСКО №012087/4605/0000138 від 26.11.2020 року, яка складається з суми страхового відшкодування за ризиком «незаконне заволодіння транспортним засобом» в розмірі 958 580,85 грн., пені в розмірі 50 800,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 41 753,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 291 459,24 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. Вимоги позову обгрунтовані тим, що за договором добровільного страхування наземного транспорту КАСКО №012087/4605/0000138 від 26.11.2020 року був застрахований транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу. 22.05.2021 року вказаний автомобіль було викрадено. За даним фактом було розпочате кримінальне провадження. Позивач передав правоохоронним органам два комплекта ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Крім того, позивач повідомив відповідача про факт викрадення автомобіля. У подальшому, 03.06.2021 року було виявлено схожий автомобіль, однак це не автомобіль позивача. Місце знаходження автомобіля позивача не встановлено на момент звернення до суду з позовом. Таким чином позивач вважає, що настав страховий випадок. Однак відповідач отримав відповідь правоохоронних органів яка стверджує, що відшукано автомобіль позивача у зв`язку з чим відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Позивач не погоджується із відмовою відповідача так як відшуканий автомобіль не належить позивачу, що підтверджується висновком експерта. А тому позивач вважає, що з відповідача має бути стягнуто страхове відшкодування в сумі 958 580,85 грн., пеню за порушення термінів виплати страхового відшкодування в розмірі 50 800,00 грн., три відсотки річних в розмірі 41 753,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 291 459,24 грн. Крім цього, внаслідок неправомірної відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінив в сумі 100 000,00 грн. 20.10.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому уповноважений представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає представник, так як вони отримали інформацію від правоохоронних органів, що транспортний засіб було виявлено, вилучено та переміщено на територію ХРУП №3 ГУНП для проведення подальших досліджень, відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки не підтвердився факт понесення збитків. Позивач не надав доказів, що відшукай транспортний засіб має відмінні індивідуальні ознаки від належного позивачу транспортного засобу. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, врахувавши їх процесуальні заяви, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Статтею 988 ч.1 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про страхування» (Закон в редакції станом на 22.05.2021 року) страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно п.3 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.990 ЦК України та ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Як встановлено судом, за електронним договором добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №012087/4605/0000138 від 26.11.2020 року, укладеним між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» (далі - Страховик) та [PERSON] (далі - Страхувальник, Вигодонабувач) в період з 29.11.2020 року по 28.11.2021 року був застрахований автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов (шасі) [NUMBER] , одним із страхових випадків передбачено - незаконне заволодіння, загальна страхова сума визначена 1 000 000,00 грн., франшиза за вказаним ризиком - 0,5% від загальної страхової суми. Договір, як вбачається, підписаний всіма сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. На підтвердження факту укладення зазначеного вище Догвоору позивачу було видано Сертифікат добровільного страхування наземного транспорту КАСКО №012087/4605/0000138 від 26.11.2020 року. Додатком №1 до Договору добровільного страхування наземного транспорту КАСКО №012087/4605/0000138 від 26.11.2020 року є Умови добровільного страхування наземного транспорту. Як встановлено судом під час слухання справи, 22.05.2021 року в м.Харків був викрадений автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу. За фактом незаконного заволодіння зазначеним автомобілем, 22.05.2021 року слідчим відділом Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області були внесені відомості до ЄДРДР №12021221200000617 за ч.3 ст.289 КК України та розпочате досудове розслідування. Позивач добровільно надав слідчому два комплекти ключів від автомобіля та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та на них ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова накладений арешт та майно долучено до матеріалів кримінального провадження. 22.05.2021 року Позивач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку. Листом від 02.05.2022 року №430209 Страховик повідомив позивача про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування за поданою заявою за ризиком «Незаконне заволодіння». Як вказано в листі, 10.06.2021 року Страховиком отримано відповідь від начальника відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості слідчого відділу Харківського районного управління поліції ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції І.Беляєва в якій зазначено, що транспортний засіб було виявлено, вилучено та переміщено на територію ХРУП №3 ГУНП для проведення подальших слідчих дій. Таким чином, обставини які вказують на те, що страховий випадок відбувся, не встановлені, а факт понесення Страхувальником збитків не підтверджується наявними матеріалами справи. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, в межах кримінального провадження №12021221200000617 слідчим була призначена трасологічна експертиза. Висновком експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса» №24271/29130 за результатами проведення трасологічної експертизи, складеного 15.11.2021, встановлено, що ідентифікаційний номер кузова досліджуваного автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер [NUMBER] (який надавався на дослідження), піддавався зміні шляхом перебивання 10-ого, 15-ого та 17-ого знаків VIN кустарним способом; встановити повний первинний ідентифікаційний номер досліджуваного автомобіля не надалось можливим; встановити ідентифікаційний номер двигуна та визначити змінювався (знищувався) він чи ні, не надалось можливим. Крім того, у висновку зазначено, що оглядом та дослідженням номерної площадки після видалення продуктів корозійної дії встановлено наступне: перші вісім знаків маркування - позначення [NUMBER] * та шістнадцятий знак - цифра «1» відповідають заводському шрифту маркувань кузовів автомобілів виробництва TOYOTA MOTOR Corporation. В області розташування дев`яти останніх знаків маркування номера кузова - цифр « [NUMBER] » наявні сліди кустарної механічної обробки. Всі знаки, окрім 16-ого, не відповідають заводському шрифту маркувань кузовів автомобілів TOYOTA MOTOR Corporation. Також при дослідженні номерної площадки експерт виявив елементи знаків первинного ідентифікаційного номеру кузова VIN: - цифри 2 у місці розташування 14-го знака VIN; - цифри «3» у місці розташування 15-го знака VIN; - цифри «9» у місці розташування 17-го знака VIN. Таким чином, проаналізувавши викладене експертом можна зробити висновок, що первісний номер кузова автомобіля, який досліджувався експертом мав, зокрема, такий номер, [NUMBER] (виділені цифри номера, які є первісними, зазначеними заводом виробником), що не співпадає з номером кузова автомобіля, який належав на праві власності позивачу [NUMBER] (згідно з інформацією в договорі страхування). Представник відповідача під час слухання справи не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що в рамках кримінального провадження №12021221200000617 відшукано автомобіль, який належить на праві власності позивачу. Згідно з висновоком експертів Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса» №5461/14144 за результатами проведення комплексного транспортно-товарознавчого та економічного дослідження, складеного на замовлення уповноваженого представника [PERSON] , середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, державний номер [NUMBER] , станом на 22.05.2021 року становить 958 580,85 грн. Відповідач не надав доказів на спростування вказаної вартості автомобіля. Таким чином, оскільки під час слухання справи було встановлено що в межах кримінального провадження №12021221200000617 не був відшуканий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу, таким чином настав страховий випадок, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вартість викраденого автомобіля, що становить 958 580,85 грн. за мінусом 5 000,00 грн. франшизи, що становить 953 580 (дев`ятсот п`ятдесят три тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень 85 копійок. Щодо стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як зазначає позивач, він надав відповідачу всі необхідні документи для прийняття рішення по випадку, що має ознаки страхової події. Однак позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він на виконання вимог п. 6.1.2-6.1.4 Договору надав всі необхідні документи. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні заперечив ту обставину, що позивач дійсно надав всі необхідні документи, передбачені умовами договору. Таким чином, оскільки прийняття рішення про виплату страхового відшкодування залежить від надання всіх документів, що передбачено положеннями п.8.6 Договору, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Так, відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Позивач не надав суду доказів, що внаслідок невиплати страхового відшкодування відповідачем, йому була спричинена моральна шкода. Крім того, варто зазначити, що у постанові Велика Палата Верховного Суду у справі № 216/3521/16 від 01.09.2020 зазначила, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону Про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Аналогічні висновки зроблено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, ч и виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial