Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

05.09.2023 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , її ж в інтересах неповнолітньої [PERSON] до держави російська федерація в особі Посольства держави росія (російська федерація) в Україні про встановлення факту та відшкодування шкоди, завданої збройною агресією. Позов обґрунтовано тим, що 24.02.2022 року під час збройної агресії рф проти України військові збройні сили рф оточили м. Маріуполь Донецької області та чинили терор та геноцид населення. Позивач та її неповнолітня донька перебували за місцем їх постійного мешкання за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок оточення м. Маріуполь та його постійних бомбардувань різними видами зброї, вони не могли евакуюватись. 02.03.2022 року вони намагались залишити оточене місто, проте евакуаційна колона була обстріляна військами рф, внаслідок чого загинуло багато людей, а позивач з донькою були вимушені повернутись до свого помешкання. З 26.02.2022 року внаслідок обстрілів зник будь-який зв`язок, 28.02.2022 року зникло світло, вода та опалення, а [INFO] зникло газопостачання. Магазини, аптеки, лікарні та будь-які інші підприємства не працювали. Обстріли не вщухали ні вдень, ні вночі. Воду добували зі снігу або дощу, готували їжу під обстрілами на вулицях біля будинків із залишків продуктів. В оселі температура повітря не перевищувала 7 градусів. Поруч палали будинки, лежало багато трупів людей. Внаслідок отриманого стресу та страху позивач з донькою не могли спати, у них пропав апетит, значно погіршився стан здоров`я. 15.03.2022 року позивач з донькою, не взявши майже ніяких речей, добрались до м. Запоріжжя. Проте на підконтрольній Україні території у них не було власного житла, майна та речей, тому вони спочатку мешкали у родичів, а пізніше переїхали до м. Хмельницького, у якому мешкають до теперішнього часу в орендованому житлі. Позивач є власником квартир за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; гаражу за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Донька позивача є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте вказане майно на теперішній час знаходиться на окупованій території та було пошкоджене внаслідок обстрілів рф, позивач та її донька позбавлені свого законного права користування, володіння та розпорядження належним їм майном, а внаслідок військової агресії рф під загрозою неминучої смерті були вимушені залишити своє житло та стати внутрішньо переміщеними особами. Такими діями рф щодо України, а саме окупацією частини Донецької області, порушено права позивача та її доньки, їх громадянські права і свободи, вони втратили житло, усе нажите майно та речі, вільне спілкування з друзями, налагоджений побут, місце навчання та праці. На підставі викладеного просить встановити факт вимушеного переселення [PERSON] у березні 2022 року з окупованої території м. Маріуполя Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області; встановити факт вимушеного переселення [PERSON] у березні 2022 року з окупованої території м. Маріуполя Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області; стягнути з держави російська федерація на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2\~811\~431 грн., що на день пред`явлення позову становить 70\~000 євро за офіційним курсом НБУ; стягнути з держави російська федерація на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 811 431 грн., що на день пред`явлення позову становить 70 000 євро за офіційним курсом НБУ. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Письмово просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заяв від нього не надходило. За таких обставин, розгляд справи буде проводитись на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є громадянкою\~України,\~народилась [INFO] в\~м.\~Маріуполь Донецької\~області,\~з 04.08.1998\~року зареєстрована\~за адресою:\~ [ADDRESS] . [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 11.07.2022 року № 6825-5001854054 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 11). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 11.07.2022 року № 6825-5001854150 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11 зворот). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. 24.02.2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава рф є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24.02.2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24.02.2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з рф. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і рф, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), у постанові від 08.06.2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20, (пункт 58). Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської і Донецької областей України. Так, у постанові від 21.11.2018 року у справі № 2-о/381/134/16 (провадження № 61-3789св18), Верховний Суд установив факт, що вимушене переселення фізичної особи у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року такої особи з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей унаслідок збройної агресії РФ проти України, викладені у постановах Верховного Суду: від 21.08.2018 року у справі № 752/6366/16-ц (провадження № 61-20978св18), від 21.08.2018 року у справі № 428/8076/16-ц (провадження № 61-190св18), від 06.06.2018 року у справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831св18). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту вимушеного переселення [PERSON] та [PERSON] з окупованої території м. Маріуполя Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області. Збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08.06.1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Суд враховує, що рф, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України. Силові дії РФ, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.74 року. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. У справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована 17.07.1997 року). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Встановлено, що дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили моральну шкоду [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON] , як мешканкам міста Маріуполя, а тому така шкода має бути стягнута у судовому порядку. Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилалась одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Маріуполя, так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території міста Маріуполя, мешканцями якого вона та її донька були до збройної агресії росії проти України, а також на погіршення стану здоров`я, стрес та страх, які вони пережили через збройну агресію рф проти України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Слід зазначити, що позивачем суду не було надано будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б належність позивачеві та її доньці будь-якого нерухомого майна, а також вид, обсяг та вартість рухомого майна, яке вони були вимушені залишити у м. Маріуполі у зв`язку із тимчасовим переміщенням до м. Хмельницького. Разом з тим, суд зауважує, що сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста Маріуполя, де проживали позивач з донькою, обставини їх вимушеного та тимчасового переселення у зв`язку із цим до м. Хмельницького безумовно спричинили їм моральну шкоду. Військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача та її доньки; істотність вимушених змін у їхньому житті; глибину душевних страждань; шкоду родинним та побутовим зв`язкам за місцем їх тривалого проживання; втрату стабільності та впевненості у наступному дні; психоемоційне перенапруження; порушення сну; почуття тривоги та страху; наслідки, що настали та їх невідворотність, з урахуванням вимог виваженості, розумності та справедливості, доходить висновку про необхідність стягнення з держави російська федерація на користь [PERSON] компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 2 811 431 грн., що на день пред`явлення позову становить 70 000 євро за офіційним курсом НБУ та стягнення з держави російська федерація на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 811 431 грн., що на день пред`явлення позову становить 70 000 євро за офіційним курсом НБУ. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»», то судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру в загальному розмірі 15 576,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved