Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.03.2013 року, який був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28.07. 2016 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає із позивачкою. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 03.08. 2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі частини доходу , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 12.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Аліменти сплачує з пенсійного забезпечення. Позивачка зазначає, що відповідач не бере у часті у вихованні сина, здоров`ям дитини не цікавиться, постійно перебуває в стані алкогольного сп`яніння, періодично в живає легкі наркотичні препарати, агресивно поводить себе. Коли дитина дзвонить батьку, останній кричить на сина, який від такої поведінки батька засмучується. Через важкий характер відповідача, його соціальну відповідальність і відсутність само усвідомлювання батьківських обов`язків, позивачка вважає можливе маніпулювання з боку відповідача стосовно дитини та її у подальшому, а саме: чинити перепони в подальшому житті і розвитку дитини у таких життєвих ситуаціях як надання дозволу на виїзд дитини за кордон, оформлення закордонного паспорту, зняття з реєстрації місця проживання сина та в інших випадках. Більш того, [PERSON] зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав їй необхідно, щоб останній не міг одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які він міг би мати у разі своєї непрацездатності тощо. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 20.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено провести в загальному позовному провадженні. До суду 14.12.2021 року надійшла заява [PERSON] , в якій він зазначає, що категорично заперечує проти позову, ніяких заяв до суду про визнання позовних вимог не писав, просить відкласти розгляд справи для надання відповідних доказів щодо своїх заперечень. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області було змінено на територіальну підсудність Глобинського районного суду Полтавської області. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 65 від 17.11. 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області відновлено з 23.11.2022 року. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та її розгляд призначено по суті. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від20 вересня 2023 року задоволено клопотання представника третьої особи - Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб Харківської міської ради та замінено цю Службу на третю особу - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Подалі позивачка [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала за заявленими підставами та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, причини своєї неявки до суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначивши, що при ухваленні рішення просить врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи на підставі наданих доказів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухваливши у справі заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.10.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стан6у по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис про народження дитини № 2217. Шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28.07. 2016 року (справа № 645/3386/16-ц, провадження № 2/645/2046/16). Сторони проживають окремо один від одного. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 03.08. 2016 року (справа № 645/3388/16-ц, провадження № 2/645/2047/16) з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуті аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі частини доходу , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 12.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] разом з дитиною мешкає за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що за час проживання відповідач не бере участі у вихованні сина, здоров`ям дитини не цікавиться, коли дитина дзвонить батьку, останній кричить на сина, який від такої поведінки батька засмучується. На підтвердження зазначеної позиції позивачкою надано до суду: довідка Комунального закладу «Харківська загальноосвітня школа 1-ІІІ ступенів № 49 Харківської міської ради імені Харківських Дивізій» від 12.05.2021 № 02-23/955 про те, що учень 2-А класу [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Мати дитини спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Батько [PERSON] контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує, із класним керівником та вчителями не спілкується. Аналогічні за змістом відомості щодо участі батьків учня 5-А класу [PERSON] в шкільному житті містяться й в наданої позивачкою довідці від 02.04.2024 № 02-23/1781 Комунальний заклад «Харківський ліцей № 49 Харківської міської ради». Як вбачається з інформаційного листа Комунального некомерційного підприємства « Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради від 12.04.2024 за № 135/1/0/554-24 за інформацією лікаря-педіатра [PERSON] , який надає первинну медичну допомогу дитині, та відповідно до записів історії розвитку дитини (форма № 112/О) [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців комунального некомерційного підприємства « Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради з народження. Догляд за дитиною під час хвороби здійснює мати [PERSON] , яка купує необхідні ліки, приводить [PERSON] на прийом до лікарів, цікавиться станом здоров`я хлопчика та його розвитком. Батько [PERSON] , [PERSON] , сина на прийом до лікарів підприємства не приводив. На підтвердження своїх заперечень проти позову про позбавлення батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] відповідач надав до суду позитивну характеристику від 22.12.2021 року з місця служби на посаді командира відділення 8-ДПРЧ м. Харкова, інформацію з місця проживання від 15.12.2021 року, довідку про те, що з 31.10.1995 року по 27.04.2020 року [PERSON] безперервно проходив службу в підрозділах МВС, МНС та ДСНС України в Харківській області. Звільнений зі служби ДНСН України в зв`язку із закінченням контракту. Відповідно до медичної довідки серії 10ААЖ № 383149 від 14.01.2022 року про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів [PERSON] психіатричних показань до виконання службових обов`язків не має. У зв`язку із дослідженими доказами, суд вважає, що посилання в позовній заяві [PERSON] на те, що відповідач постійно перебуває в стані алкогольного сп`яніння, періодично в живає легкі наркотичні препарати, агресивно поводить себе, є безпідставними. Згідно висновку № 184 від 26.04.2024 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , Департаментом служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі пояснень [PERSON] та наданих нею інформації адміністрації Міської дитячої поліклініки №15, інформації адміністрації Харківського ліцею №49 та інформації Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові щодо заборгованості [PERSON] по виплаті аліментів на утримання малолітнього сина в сумі 13 006,80 грн. станом на березень 2024 року, зроблений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка [PERSON] як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження. Позивачкою не надано належних і допустимих доказів умисного винного ставлення відповідача до невиконання своїх батьківських обов`язків, не доведено свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Крім того, суд враховує й те, що відповідно до витягу із наказу № 8 від 16.03.2022 р. командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) згідно з Указам Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно демобілізаційного призначення за мобілізаційним планом нижчепойменованих осіб офіцерського складу, сержантів та солдатів запасу, вважати призначеними до військової частини [NUMBER] : солдата [PERSON] - головним сержантом з стрілецького взводу стрілецької роти3, військової частини [NUMBER] , ВОС- [NUMBER]. За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком № 184 від 26.04.2024 Департаментом служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, зроблений лише на підставі пояснень [PERSON] та інформацій учбового та медичного закладів, які не містять будь-яких фактичних даних про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, або їх умисного винного невиконання. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] не надано відповідно до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed