Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

До суду із позовом звернувся [PERSON] до Новомиргородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, вказавши, що [INFO] у віці 72 років помер [PERSON] . За життя [PERSON] залишив заповіт, за яким все своє майно він заповів позивачу по справі, [PERSON] . Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але нотаріус постановою відмовив у видачі Свідоцтва про право на спадщину через те, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на майно, необхідний для вчинення нотаріальної дії. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати за [PERSON] , РНОКПП- [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер, [INFO] , право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, до суду надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача Новомиргородської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за їх відсутності та не заперечують проти задоволення позову. За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу без учасників судового розгляду за наявними письмовими матеріалами справи. Вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за такими підставами. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6- 54цс12). Також відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року по справі №623/214/17 суд дійшов до висновку, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції Українивід 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до ст. ст.25,30,346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як вказано у ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємця виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємця лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно абзацу 15 п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 за№ 24-753/0/4-13, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК Ураїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом визнання права. Як роз`яснено в підпункті 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У відовідності до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлої. Відповідно до п. 24. Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - відповідачами у таких справах є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що [INFO] у м. Новомиргород Новомиргородського району Кіровоградської області у віці 72 роки помер [PERSON] , що підтверджується актовим записом №62 від 02 травня 2019 року, зареєстрований Новомиргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.(а.с.11) За життя померлому, [PERSON] належало майно, яке складається із житлового будинку, позначений в технічному паспорті літерою Д,д,д1, розмір загальної площі кв.м. 66.7, розмір житлової площі кв.м. 36.0, розмір житлової площі кв. м. 36.0, літня кухня, Б гараж, Вв погріб, Г сарай, У убиральня, К криниця, І вимощення, № огорожа, що підтверджується копією технічного паспорту та Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.(а.с.12-21,77-81). За життя [PERSON] залишив заповіт, за яким все своє майно він заповів позивачу по справі [PERSON] .(а.с.28) Приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області 19.09.2019 року заведено спадкову справу, номер у нотаріуса - №15/2019, номер у спадковому реєстрі - 64768268, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи за №76798062 від 29.04.2024р. (а.с.61), згідно з довідкою приватного нотаріуса №8/02-14 від 08.01.2024 року про коло спадкоємців (а.с.27), до числа спадкоємців належить позивач по справі, [PERSON] , який є сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.10). Таким чином, єдиним спадкоємцем нерухомого майна (житлового будинку, що є предметом спору за даним позовом) після смерті [PERSON] є його син, позивач по справі - [PERSON] . У відповідності до архівної довідки №427 від 11.10.2019р., вбачається, що за архівними даними реєстрових книг Обласного комунального підприємства Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації станом до 01.01.2013 р. право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належало [PERSON] .(а.с.76) Позивач проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] з 29.04.2000 р., підтвердженням є реєстрація за місцем проживання і виписка з домової книги та довідка №3773.(а.с. 8, 22-26, 67) Приватним нотаріусом Новомиргородського районного нотаріального округу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено, у зв`язку з відсутність документу, що посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначене майно, що підтверджується постановою нотаріуса від 09.11.2023 року. №71/02-31.(а.с. 29) Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , рік побудови житлового будинку - 1980 рік., тобто будинок збудований до 05 серпня 1992 року. З огляду на те, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті громадянина України [PERSON] не має, а спірний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на території м. Новомиргород, Новоукраїнського району, Новомиргородська територіальна громада, Кіровоградська область, належним відповідачем по даній справі є Новомиргородська міська рада Кіровоградської області. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач являється спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , а також те, що [PERSON] є власником житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , визнання відповідачем позову у повному обсязі, а тому суд прийшов до безсумнівного висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved