Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

[PERSON] 15 лютого 2024 року звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] в селі Сіде Самбірського району Львівської області помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] на майно, яке на день смерті належало йому на праві приватної власності і на майно, на яке він мав право, відкрилася спадщина. На день смерті [PERSON] мав право на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . [PERSON] не розпорядився своїм майном на випадок смерті, а тому спадкування його майна здійснюється за законом. Спадкоємцями майна [PERSON] за законом першої черги є його діти: дочка [PERSON] (позивачка), і його син [PERSON] (відповідач). Інших спадкоємців за законом не має. Будучим спадкоємцем майна свого батька за законом першої черги, позивачка звернулася до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, внаслідок смерті [PERSON] . Позивачка зазначає, що відповідач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус прийняв заяву про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в [ADDRESS] , відмовив по тій причині, що [PERSON] не представила правовстановлюючий документ на житловий будинок. Позивачка не могла представити правовстановлюючий документ на житловий будинок, так як його у неї немає, оскільки на час його будівництва та виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав власності. З огляду на наведені обставини позивачка просить суд визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами. Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 26). На адресу суду 11 березня 2024 року надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 29-36). Ухвалою суду від 21 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17 квітня 2024 року (а.с. 39). Позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася; представник позивачки адвокат Михалойко Б.І. подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі та участі позивачки (а.с. 41). Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та додатково зазначив, що позов визнає в повному обсязі (а.с. 40, 44). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в селі Сіде Самбірського району Львівської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , видане 21 листопада 2022 року виконавчим комітетом Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області (а.с. 7). [PERSON] був батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , видане 10 жовтня 1981 року Городищенською сільською радою Самбірського району Львівської області, в якому в графі «Батько» зазначено « [PERSON] ». [INFO] , у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] , позивачка своє дівоче прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11 вересня 2018 року (а.с. 9). 17 листопада 2012 року, у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] , позивачка прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 12 вересня 2018 року (а.с. 10). 17 липня 2018 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] , позивачка прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 17 липня 2018 року (а.с. 11). [PERSON] постійно, з часу народження, проживав в житловому будинку, в [ADDRESS] , який був побудований його батьками в 1940 році, що підтверджується випискою із по господарської книги № 2 Ралівської сільської ради за 2021-2025 р. [ADDRESS] (а.с. 12). Із технічного паспорта на житловий будинок виготовленого ФОП [PERSON] від 12 січня 2024 року відомо, що житловий будинок знаходиться в [ADDRESS] , загальна площа житлового будинку становить 29,2 кв.м., житлова 20,5 кв.м. Загальна вартість житлового будинку на надвірних господарських будівель становить 47879 грн.00 коп. (а.с. 18). Із довідки Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації від 19 липня 2023 року № 1424 відомо, що на житловий будинок в [ADDRESS] виготовлявся тільки технічний паспорт на ім`я [PERSON] , реєстрація будинку не проводилась (а.с. 49). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав від 03.06.2024 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] не зареєстроване (а.с.48). [PERSON] не розпорядився своїм майном на випадок смерті, а тому спадкування його майна здійснюється за законом, що підтверджується копією спадкової справи № 210/2023 (а.с.29-35). Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно\~слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Відповідно до положень Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» (від 02.06.1968 року) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім`я по батькові глави сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, по життєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня\~\~\~1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З виписки із по господарської книги № 2 Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області за 2021-2025 р.р. вбачається, що [PERSON] був головою домогосподарства до смерті; житловий будинок [ADDRESS] збудований в 1940 році; земля в особистому користуванні (а.с.12). Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] \~даний житловий будинок збудований в 1940 році (а.с.17,18). Таким чином, будівництво спірного будинку та надвірних споруд відповідно до технічних характеристик є завершеним у 1940 році, тобто цей будинок з надвірними спорудами збудований до 1995 року, знаходиться в сільській місцевості, спадкодавець за свого життя був власником цього будинку, а його право власності було зареєстроване згідно вимог діючого на той момент законодавства в погосподарській книзі сільської\~ради. Отже, на день смерті [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . За загальними положеннями спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261\~-\~1265\~цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1\~ст. 1297 ЦК України). За життя [PERSON] заповіту не складав, спадкування майна здійснюється за законом. На теперішній час позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , прийняла спадщину, інші спадкоємці відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 210/2023 (а.с. 29-36). Проте [PERSON] \~було відмовлено\~у видачі\~свідоцтва на\~спадщину у зв`язку з тим, що вона представила правовстановлюючий документ на житловий будинок, що підтверджується листом державного нотаріуса № 1215/02-14 від 13 липня 2023 року (а.с. 21). Таким чином на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположень свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно [PERSON] . Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилалася позивачка. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 6). Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їм понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачкою судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved