Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

27.11.2023 року до Деснянського районного суду звернувся відповідач [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просить суд про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2023 року, та скасувати вказане рішення суду. В обґрунтування заяви зазначив, що заочне рішення є незаконним і необгрунтованим та таким, що прийняте за відсутності у судовому засіданні відповідача та без врахування його доводів та заперечень. Зазначена обставина не дозволила відповідачу у справі реалізувати свої процесуальні права, а також порушила принцип змагальності сторін. Відповідач не був присутнім на засіданнях з поважних причин, оскільки не отримував судових повісток. У зв`язку з чим не мав змоги подавати свої доводи та заперечення. Зазначена обставина не дозволяла відповідачу у справі реалізувати свої процесуальні права, а також порушили принцип змагальності сторін. На підставі викладеного заявник просив скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2023 по справі № 754/1144/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 29.11.2023 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено, поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду. Ухвалою суду від 22.12.2023 заяву відповідача про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2023 задовольнити, скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2023 у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначити до розгляду справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заявник в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. В той же час заявник в своїй заяві про перегляд заочного рішення стосовно позовних вимог повідомляє, що позов не визнає, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав, а саме: шо на час розгляду справи відповідач перебував за кордоном. Про ухвалене заочного рішення від 05.06.2023 у справі № 754/1144/23 відповідачу стало відомо внаслідок внесення щодо нього інформації до єдиного реєстру боржників та, в подальшому, від приватного виконавця Хоменка В.В., на виконанні якого перебуває виконавчий документ. 06.11.2023 до Деснянського районного суду м. Києва в інтересах відповідача направлено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 06.11.2023 представник відповідача адвокат Таборовець А.П. ознайомився з матеріалами справи та отримав фотокопії необхідних документів. Таким чином, відповідач ознайомився зі змістом заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2023 у справі № 754/1144/23 лише 06.11.2023, про що в матеріалах справи міститься відповідний запис. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення. Про це зазначено в постанові Верховного Суду України у справі № 295/5011/15-ц. Ознайомившись з матеріалами справи, вважаємо що таке ухвалене заочне рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права та повинно бути скасовано, прийнято нове рішення з наступних підстав, а саме: відповідача не було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи; рішення винесено судом без повного і всебічного з`ясування обставин справи, з помилковою оцінкою доказів, які наявні в матеріалах справи. Так, відповідно до змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь - відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2 886,35 грн. за період з 31.01.2020 по 31.03.2020, - збитки завдані інфляцією за період із 30.04.2020 по 30.06.2020 у розмірі 11 031,01 грн., - три відсотки річних у розмірі 3 975,95 грн. за період із 30.04.2020 по 30.06.2020, а всього разом 17 893,31 грн. посилаючись на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.11.2020 у справі № 754/5984/20 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» тіла кредиту за кредитним договором № б/н від 25.03.2011. Однак, зі змісту рішення від 06.11.2020 у справі № 754/5984/20 вбачається, що судом задоволено частково вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 25.03.2011 у розмірі 1 700,00 грн. в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Судом встановлено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.03.2011 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. За час користування кредитною карткою отримав від кредитора 1 700,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення на користь Банку заборгованість у розмірі 1 700,00 грн., що становить розмір кредитного ліміту, водночас у задоволенні інших суд відмовив. Таким чином, при нарахуванні штрафних санкцій, позивач мав виходити із суми в 1 700,00 грн. Водночас, подані позивачем розрахунки були нараховані на тіло кредиту у розмірі 109 741,46 грн., що не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, вимоги про стягнення штрафних санкцій, заявлені в позовній заяві взагалі не відповідають розрахункам поданим позивачем додатком № 6, 7 до позовної заяви. Також, відсутній розрахунок трьох процентів річних. Отже, задовольняючи позов у повному обсязі, суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи штрафних санкцій за користування сумою кредиту. Таким чином, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2 886,35 грн. за період з 31.01.2020 по 31.03.2020, - збитки завдані інфляцією за період із 30.04.2020 по 30.06.2020 у розмірі 11 031,01 грн., - три відсотки річних у розмірі 3 975,95 грн. за період із 30.04.2020 по 30.06.2020, а всього разом 17 893,31 грн., не грунтуються на нормах матеріального права. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, в той же час на адресу суду надав відзив на заяву про перегляд заочного рішення в якій вказав, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо не підписання кредитного договору, а також доказів, які б підтверджували факт виконання зобов`язань по договору. Відповідач не надав жодного до заяви про перегляд заочного рішення, які можуть слугувати підставою для скасування заочного рішення. Всі твердження відповідача зазначені в заяві є надуманими, повністю спростовуються доказами по справі та не впливають на зміст ухваленого заочного рішення. Враховуючи викладене просили суд у задоволенні заяви відмовити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, в той же час подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що ознайомившись з матеріалами справи, вважаємо що таке ухвалене заочне рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права та повинно бути скасовано, прийнято нове рішення з наступних підстав, а саме: відповідача не було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи; рішення винесено судом без повного і всебічного з`ясування обставин справи, з помилковою оцінкою доказів, які наявні в матеріалах справи. Так, відповідно до змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь - відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2 886,35 грн. за період з 31.01.2020 по 31.03.2020, - збитки завдані інфляцією за період із 30.04.2020 по 30.06.2020 у розмірі 11 031,01 грн., - три відсотки річних у розмірі 3 975,95 грн. за період із 30.04.2020 по 30.06.2020, а всього разом 17 893,31 грн. посилаючись на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.11.2020 у справі №754/5984/20 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» тіла кредиту за кредитним договором № б/н від 25.03.2011. Однак, зі змісту рішення від 06.11.2020 у справі № 754/5984/20 вбачається, що судом задоволено частково вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 25.03.2011 у розмірі 1 700,00 грн. в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Судом встановлено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.03.2011 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. За час користування кредитною карткою отримав від кредитора 1 700,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення на користь Банку заборгованість у розмірі 1 700,00 грн., що становить розмір кредитного ліміту, водночас у задоволенні інших суд відмовив. Таким чином, при нарахуванні штрафних санкцій, позивач мав виходити із суми в 1 700,00 грн. Водночас, подані позивачем розрахунки були нараховані на тіло кредиту у розмірі 109 741,46 грн., що не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, вимоги про стягнення штрафних санкцій, заявлені в позовній заяві взагалі не відповідають розрахункам поданим позивачем додатком № 6, 7 до позовної заяви. Також, відсутній розрахунок трьох процентів річних. Отже, задовольняючи позов у повному обсязі, суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи штрафних санкцій за користування сумою кредиту. Таким чином, висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2 886,35 грн. за період з 31.01.2020 по 31.03.2020, - збитки завдані інфляцією за період із 30.04.2020 по 30.06.2020 у розмірі 11 031,01 грн., - три відсотки річних у розмірі 3 975,95 грн. за період із 30.04.2020 по 30.06.2020, а всього разом 17 893,31 грн., не грунтуються на нормах матеріального права. 25.01.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача в якій вказано, що прийняте рішення Деснянського районного суду 06.11.2020 по справі № 754/5984/20 не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору і не тягне за собою припинення договору. Позивач вважає за необхідне стягнути суму у розмірі 17 893,31 грн. За змістом положень ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Також необхідно зауважити, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Одночасно ст. 526 ЦК України наголошує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, на даний час, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. Враховуючи викладене, просили суд задовольнити вимоги позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 06.11.2020 рішенням Деснянським районним судом м. Києва було стягнуто з [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором - тіло кредиту за кредитним догвором № б/н від 25.03.2011. Дане рішення набрало законної сили 06.12.2020 року. Зі змісту рішення від 06.11.2020 у справі № 754/5984/20 вбачається, що судом задоволено частково вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 25.03.2011 у розмірі 1 700,00 грн. в задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Судом встановлено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.03.2011 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. За час користування кредитною карткою отримав від кредитора 1 700,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення на користь Банку заборгованість у розмірі 1 700,00 грн., що становить розмір кредитного ліміту, водночас у задоволенні інших суд відмовив. Таким чином, при нарахуванні штрафних санкцій, позивач мав виходити із суми в 1 700,00 грн. Водночас, подані позивачем розрахунки були нараховані на тіло кредиту виходячи із розміру 109741,46 грн., що не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Ц України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно дост.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно дост.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідност.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект) Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Позивач з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З даного приводу слід зазначити, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили вказані обставини перевірялись та повторному дослідженню не підлягають. Позивач при розрахунку заборгованості, зробив суперечливий, та такий, що ґрунтується на припущеннях висновок про наявність правових підстав для нарахування заборгованості виходячи з розміру 109741,46 грн. За таких обставин суд повністю відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України і не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed