Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

10 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 14 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 310006026178018, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі в розмірі 122 950,00 грн., зі строком повернення до 14 червня 2018 року та зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,9% річних від суми кредиту згідно Графіку погашення (Додаток № 1), а також виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим Договором. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № 310006026178018 від 14 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання перед ПАТ «Астра Банк» відповідати солідарно по зобов`язанням відповідача [PERSON] за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк»» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № б/н, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. 11 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2018/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. В порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв`язку з чим, станом на 29 жовтня 2020 року виникла заборгованість в розмірі\~90\~899,81\~грн.,\~ яка\~складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 64 781,44 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (11.10.2019 року) 15 103,52 грн. та заборгованості за відсотками згідно кредитного договору(з моменту відступлення права вимоги по дату розрахунку (29.10.2020 року) 11 014,85 грн. У зв`язку з чим зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2 102,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 29 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 31 жовтня 2023 року на підставі Розпорядження Верховного Суду № 8/0/9-22 від 15.03.2022 року «Про заміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до ч. 7 ст. 147 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» зазначену справу було передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року до участі у справі було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» в якості правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року у задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування доказів було відмовлено з огляду на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» вже не є учасником справи, а тому згідно ст. 42, 84 ЦПК України, позбавлений права на подання відповідних клопотань. Таким чином, судом розглядались вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду з заявою, згідно якої просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачі, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавали. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 310006026178018, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі в розмірі 122 950,00 грн., зі строком повернення до 14 червня 2018 року та зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,9% річних від суми кредиту згідно Графіку погашення (Додаток № 1), а також виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим Договором. Згідно з Додатком № 1 до Договору № 310006026178018 від 14 червня 2011 року був встановлений Графік платежів, який є невід`ємною частиною Договору, з я ким позичальник [PERSON] був ознайомлений та підписав. Встановлено, що в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № 310006026178018 від 14 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання перед ПАТ «Астра Банк» відповідати солідарно по зобов`язанням відповідача [PERSON] за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року. Встановлено, що 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк»» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № б/н, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. Встановлено, що 11 жовтня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2018/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. Встановлено, що 22 лютого 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» і ТОВ «Кампсіс Фінанс» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 22-02/23, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінас» набуло права вимоги за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. Також встановлено, що 26 травня 2023 року між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» укладено Договір про відступлення права вимоги № 26-05/23, відповідно до якого ТОВ «Дебт Форс» набуло права вимоги за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року та договором поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року. В порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв`язку з чим, станом на 29 жовтня 2020 року виникла заборгованість в розмірі\~90\~899,81\~грн.,\~ яка\~складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 64 781,44 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (11.10.2019 року) 15 103,52 грн. та заборгованості за відсотками згідно кредитного договору(з моменту відступлення права вимоги по дату розрахунку (29.10.2020 року) 11 014,85 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Главою 47-51 України, Главою 71 ЦК України та Главою 19 ЦК України. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до статей\~11,\~13,\~14 Цивільного кодексу України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено\~ст. 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог\~ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526,530,610, ч. 1 ст.612\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2\~ст. 1056-1 ЦК України\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ч. 1,3\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 611 ЦК\~передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). Відповідно до\~статті 610 ЦК\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач посилається на те, що первісний кредитор ПАТ «Астра Банк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу [PERSON] кредит в сумі 122 950,00 грн., проте грошові кошти останнім у передбачені Договором строки в повному обсязі не повернуті. Пунктом 1 ч.1ст.\~512\~ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1ст.\~513\~ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою\~статті 1077 ЦК\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга\~статті 516 ЦК України). Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі У зв`язку з наведеним, оскільки матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом або часткового його погашення відповідачем [PERSON] та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані новому кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по основній сумі кредиту в розмірі 64 781,44 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги в сумі 15 103,52 грн. та нарахованих відсотків згідно Договору, з моменту переуступки права вимоги по дату виготовлення розрахунку, тобто з 11.10.2019 року по 29.10.2020 року, суд зазначає наступне. Як вже встановлено вище, сторони, укладаючи 14 червня 2011 року кредитний договір № 310006026178018 погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами 15,9% річних (п. 1.4.1 Договору). Так,\~згідно з\~розрахунком заборгованості\~станом на\~29.10.2020\~року у\~відповідача виникла\~заборгованість в\~розмірі 90\~899,81\~грн.,\~ яка\~складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 64 781,44 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (11.10.2019 року) 15 103,52 грн. та заборгованості за відсотками згідно кредитного договору(з моменту відступлення права вимоги по дату розрахунку (29.10.2020 року) 11 014,85 грн. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18 та від 26 червня 2019 року в справі № 61-23188св18. Як було вже встановлено вище, строк кредитування сторонами визначений до 14 червня 2018 року (п. 1.1 Договору), тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за період з 15.06.2018 року по 29.10.2020 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 14.06.2018 року (останній день кредитування) заборгованість за відсотками становить 15 103,52 грн. Отже, з огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, до стягнення підлягає сума заборгованості за відсотками за період з 14.06.2011 року по 14.06.2018 року (останній день строку кредитування) в сумі 15 103,52 грн. Вирішуючи питання в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] , як поручителя, суд приходить до такого висновку. Як вже встановлено, в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № 310006026178018 від 14 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки № 310006026178018/П від 14 червня 2011 року, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання перед ПАТ «Астра Банк» відповідати солідарно по зобов`язанням відповідача [PERSON] за кредитним договором № 310006026178018 від 14 червня 2011 року. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, та і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель ( частина перша, друга статті 553 ЦК України). Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст.\~554, ст.\~559 ЦК України. Так, згідно\~ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1\~ст. 559 ЦК України\~порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності Відповідно до ч. 4\~ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4\~ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців\~від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4\~ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4\~ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4\~ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, Договір поруки\~\~ № 310006026178018/П від 14.06.2011\~\~року, укладений між\~\~ПАТ «Астра Банк» (правонаступником якого є позивач ТОВ «Дебт Форс») та відповідачем [PERSON] , не містить строку дії поруки. Натомість у пункті 4.1. цього Договору зазначено, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором. Оскільки, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 4.1.) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст.\~251\~та ч. 1 ст.\~252 ЦК України, суд приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. У кредитному договорі № 310006026178018 від 14.06.2011\~\~року строк виконання основного зобов`язання чітко визначений - строком повного погашення кредиту 14 червня 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] пред`явлено 10 грудня 2020 року, тобто поза межами строку дії поруки. За таких\~обставин,\~суд дійшов\~висновку,\~що зобов`язання\~за договором\~забезпечення кредиту\~(поруки)\~припинилися на\~підставі ч.\~4\~ст.\~559 ЦК України, оскілки позивачем дійсно було пропущено ш естимісячний строк звернення з вимогою до поручителя від дня настання кінцевого терміну повернення основного зобов`язання за Договором кредиту № 310006026178018 від 14.06.2011\~\~року, у зв`язку з чим вимоги до поручителя [PERSON] задоволенню не підлягають. Інші доводи сторін суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду. Згідно ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на суму 22 102,00 грн., які складаються з: витрат на професійну правничу допомогу 20 000,00 грн. та судового збору за подання позову 2 102,00 грн. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2ст.30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові КАС ВС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови).\~Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги № 21-12/2019 від 21.12.2019 року; заявку на надання юридичної допомоги № 85 від 04.10.2020 року та витяг з Акту № 8 про надання правничої допомоги від 16.10.2020 року. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт понесення позивачем витрат в зазначеному вище розмірі (квитанції, прибуткові касові ордери або довідка в довільній формі). При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Велика Палата\~Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Але ж, відповідачі з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи не зверталися, зокрема заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат до суду не подавали. Однак, в силу приписів ст. 137, 141 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт понесення ним витрат в зазначеному вище розмірі. Враховуючи те, що стороною позивача в передбачені законом строки не подано належних доказів понесення ним витрат останньому кожному у відшкодуванні цих витрат. Згідно до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 1 847,29 грн., оскільки розмір заявлених вимог становить 90 889,81 грн; розмір вимог, що підлягають задоволенню 79 884,96 грн; розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 2 102,00 грн. (2 102,00 грн х 79 884,96 грн : 90 899,81 грн = 1 847,29 грн). Таким чином, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених при подачі позовної заяви, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1 847,29 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial