Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

У лютому 2024 року за підсудністю з Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла цивільна справа за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С. до [PERSON] про стягнення безпідставно одержаних коштів в розмірі 136427,69 гривень та судових витрат. 21 лютого 2024 року ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі. Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Позивач в судове засіданні не з`явився, проте на адресу суду через свого представника надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач повідомлений належним чином, до суду повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що у позивача, як приватного виконавця, на виконанні перебували два виконавчих провадження, відкритих за заявами стягувачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ВП 71868919, відкритого 18 травня 2023 року, щодо примусового виконання виконавчого листа від 26.12.22 по справі №334/3744/22, стягувачем є [PERSON] . Відповідно до ВП 72529594, відкритого 14 серпня 2023 року, щодо примусового виконання виконавчого листа від 12.05.23 по справі №332/3117/22, стягувачем є [PERSON] . Матеріалами справи підтверджується, що за ВП 72529594 заходи примусового виконання призвели до часткового погашення заборгованості та 24.08.2023 позивач затвердив розпорядження про перерахування [PERSON] 136\~427, 69 грн. стягнутих коштів. В той же час, в наслідок помилки при формуванні платіжної інструкції №549 від 24.08.23, в якості отримувача замість [PERSON] були вказано [PERSON] . Таким чином вбачається, що платіж на суму 136\~427, 69 грн. було здійснено на користь відповідача помилково. Зазначене відповідачем не спростовано. Відповідно до ст.ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212\~ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212\~ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Тобто, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Обов`язковими умовами для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення є: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбаченихст.11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин в майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 177\~ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Положеннями п. 2.35 Постанови Національного\~банку України\~№ 22\~від 21\~січня 2004\~року "Про\~затвердження Інструкції\~про безготівкові\~розрахунки в\~Україні в\~національній валюті" встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, згідно ст. 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У частині четвертій статті 263\~ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що кошти помилково без наявності правових підстав були перераховані позивачем на рахунок відповідача та являються безпідставно отриманими відповідачем, а відтак підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3ст. 133\~Цивільного процесуального\~кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 01.10.2018 року по справі №569/17904/17 підтвердженням платної правової допомоги є розрахунок погодинної вартості правової допомоги. З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір про надання правової допомоги із АО "Юридична компанія Радник, у зв`язку з чим позивачем було понесено відповідні витрати для звернення до суду у розмірі 3000 грн., тому дана вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 8.ст. 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до вимог ст. 141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1364,28 грн.

Outcome: approved