Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" звернулось до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту у розмірі 63598 гривень 93 копійки, яка складається із: 27138 гривень 31 копійка - борг по кредиту; 36460 гривень 62 копійки - борг за процентами за користування кредитом. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 08.12.2023р. суд відкрив провадження у справі та призначив судовий розгляд справи у порядку спрощеного провадження. 24.01.2024р. представниця відповідача подала суду відзив на позов. Ухвалою від 25.01.2024р. суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язав АТ "ОТП Банк" надати довідку з інформацією про видачу банківської картки відповідачу та виписку по його рахунку. 26.01.2024р. представник позивача подав суду відповідь на відзив з документами. 27.02.2024р. представниця відповідача подала суду заяву про часткове визнання позову, зокрема 27138 гривень 31 копійка - боргу по кредиту; 22604 гривні 35 копійок - боргу за процентами за користування кредитом. 04.032024р. АТ "ОТП Банк" надав суду довідку з інформацією про видачу банківської картки відповідачу та виписку по його рахунку. 07.03.2024р. представниця відповідача подала заяву про визнання позову в частині визнання боргу по кредиту у розмірі 27138 гривень 31 копійка, з документами про сплату коштів відповідачем та випискою по його рахунку. 08.03.2024р. представниця відповідача подала заперечення на відповідь на відзив і вже просила взагалі відмовити у стягненні 36460 гривень 62 копійок - боргу за процентами за користування кредитом. 19.03.2024р. представник позивача подав суду додаткові пояснення у справі. Позиції учасників справи. Позиція позивача. Між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту та додаткову угоду до нього, зобов`язання за якими позивачем були виконані шляхом видачі відповідачу грошових коштів на його рахунок. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ним, у порядку і строки встановлені договором, не виконав. Тому у позивача виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту і сплати процентів за користування ним у заявленому в позові розмірі. Позиція відповідача. Визнав необхідність повернення позивачу отриманого кредиту у розмірі 27138 гривень 31 копійка , але у стягненні 36460 гривень 62 копійок, як боргу за процентами за користування кредитом просив відмовити. Свою відмову мотивує тим, що заявлені до стягнення позивачем проценти, нараховані на підставі одночасного застосування ст.1048 та ст.625 ЦК України, що заборонено, оскільки це підтвердила Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах. Окрім того, умови договорів про нарахування процентів не підлягають застосуванню і підлягають списанню, на підставі п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також на підставі п.6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування". Позивачем не правомірно вказано у договорах обов`язок відповідача сплачувати комісію за надання кредиту, оскільки це суперечить закону та судовій практиці, зокрема постанові Об`єднаної палати ВС від 09.12.2019р. (справа №524/5152/15-ц) та постанові ВП ВС (справа №363/1834/17) та постанові ВП ВС від 01.06.2021р. (справа №910/12876/19), а отже така умова правочину є нікчемною. А застосування стандартної процентної ставки, замість зниженої, по суті, взагалі є санкцією за порушення грошового зобов`язання і не відповідає Закону України "Про захист прав споживачів" і є нечесною підприємницької практикою. Оцінка суду (щодо фактів). 02.04.2023 року [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ; зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] - т.1 а.с.95-103) та товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (ідентифікаційний номер: 41084239; місце знаходження: м.Київ, бульвар Лесі Українки, б.26, офіс 411 - т.1 а.с.89,90-91) уклали між собою договір про надання кредиту, в електронній формі, шляхом застосування [PERSON] електронного підпису - одноразового ідентифікатора: UA-0030 по номеру телефону [NUMBER] (т.1 а.с.21-23,24-32,33-40,41-49,61-63). І за цим договором, ТОВ "Бізнес Позика" взяло на себе зобов`язання надати [PERSON] 02.04.2023р. кредит у гривні у розмірі 15000 гривень шляхом безготівкового переказу на його банківський рахунок цієї суми на умовах строковості, поворотності і платності, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути кредит не пізніше останнього дня строку користування кредитом (28.05.2023р.), сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 2250 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом за такими фіксованими процентними ставками: 2% у день - стандартна процентна ставка; 1,1929% у день - знижена процентна ставка, які є не змінними протягом усього терміну договору, який сторони визначили: 28.05.2023р. (т.1а.с.24-32). При цьому, що стосується сплати кредиту та нарахування і сплати процентів, то сторони договору визначили наступне: - проценти за користування кредитом - а це стандартна (2%) чи знижена (1,1929%) процентна ставка застосовуються протягом строку (терміну) кредитування - 28.05.2023р. (п.3.2. Договору); - ці проценти нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, яка наявна на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання відповідачем графіку платежів, що вказаний у п.3.2.3. Договору і розраховується у наступному порядку (п.3.2. Договору): - якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений у п.3.2.3. чи в разі достроково повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання відповідача по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки - а це 1,1929% (п.3.2.1. Договору); - якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений у п.3.2.3. за виключенням достроково погашення, унаслідок чого виникає прострочка по кредиту та строк цієї прострочки більше 7-ми календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою - а це 1,1929% - втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою - а це 2%. При цьому нарахування процентів за такою ставкою починається з 8-го дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний у п.3.2.3. Договору та до закінчення строку (терміну) його дії (п.3.2.2. Договору); - погоджений сторонами Договору графік платежів по сплаті кредиту та процентів, за умови дотримання якого застосовується знижена процентна ставка (а це 1,1929%) є наступним: 16.04.2023р.: 2250 грн. - комісія за надання кредиту; 1255 грн. 90 коп. - частина кредиту; 2684 грн. 10 коп. - проценти за користування кредитом; 30.04.2023р.: 3894 грн. 70 коп. - частина кредиту; 2295 грн. 30 коп. - проценти за користування кредитом; 14.05.2023р.: 4545 грн. 14 коп. - частина кредиту; 1644 грн. 86 коп. - проценти за користування кредитом; 28.05.2023р.: 5304 грн. 26 коп. - частина кредиту; 885 грн. 74 коп. - проценти за користування кредитом (п.3.2.3 Договору); - у випадку неповернення будь-якого з платежів у строки, передбачені графіком платежів, позивач здійснює відповідне коригування зобов`язань відповідача у тому числі з врахуванням скасування умови про нарахування процентів за зниженою процентною ставкою, при чому проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту. Усі нараховані проценти мають бути сплачені не пізніше дати кожного з наступних чергових платежів, при цьому сторони погодили, що позивач надає відповідачу оновлений графік платежів шляхом відображення такого графіку в особистому кабінеті відповідача (п.3.2.4. Договору). Отже, суд вважає встановленим те, що позивач та відповідач, як сторони договору про надання кредиту досягли згоди про наступне: повернення кредиту та сплата процентів за користування ним повинно відбутись не пізніше 28.05.2023р.; за користування кредитом, відповідач повинен сплачувати проценти із застосуванням таких фіксованих процентних ставок (стандартна (2% у день) та/або знижена (1,1929% у день), в залежності від терміну повернення кредиту, але не більше ніж до дати повернення кредиту, а це 28.05.2023р.; у випадку повернення кредиту за графіком (тобто частинами), відповідач застосовує і сплачує знижену процентну ставку (1,1929%); якщо частина кредиту, вказана у графіку не повертається у сумі та дату, вказану у графіку, починаючи з 8-го дня несплати застосовується, нараховується і сплачується стандартна процентна ставка (2%) на таку суму, за кожен день продовження користування кредитними коштами, але до дати їх повернення (28.05.2023р.). Також, з огляду на п.4.2.3. Договору за яким, відповідач зобов`язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені Договором до закінчення строку (терміну) дії Договору (а це - 28.05.2023р.), суд погоджується із позивачем у тому, що частина кредиту, яка несплачена відповідачем у дату та суму сплати визначеної графіком, не розглядається сторонами Договору як грошові кошти, якими користується відповідач неправомірно, оскільки сторони договору чітко і недвозначно встановили, що і кредит, і проценти повинні бути повернуті до закінчення строку (терміну) дії Договору (28.05.2023р.). Тобто, з наступного дня після настання дати сплати частини кредиту згідно з графіком, якщо така частина не була сплачена, ці кошти продовжують мають статус чужих для відповідача, але це кошти якими він продовжує користуватись правомірно але тільки по 28.05.2023р. Проте з 8-го дня користування такими коштами (до 28.05.2023 р.), починає застосовуватись інша процентна ставка - стандартна - яка є фіксованою і застосовується на умовах, погоджених у Договорі при його укладанні. Тому суд не погоджується із представницею відповідача у тому, що грошові кошти (частина кредиту), які не були сплачені її клієнтом (відповідачем), згідно встановленого графіку у Договорі, одразу набували статусу чужих грошових коштів, якими її клієнт користувався неправомірно. Відповідно з наведених підстав і мотивів, суд не може погодитись із тим, що застосування позивачем стандартної процентної ставки є фактично одночасним застосуванням ст.1048 та ст.625 ЦК України, тобто процентною ставкою за правомірне і неправомірне користування чужими грошовим коштами, а також, що застосування позивачем стандартної процентної ставки є фактичним застосуванням пені чи неустойки чи іншим видом штрафних санкцій. 21.05.2023 року [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" уклали між собою Додаткову угоду №1 до Договору про надання кредиту, в електронній формі, шляхом застосування [PERSON] електронного підпису - одноразового ідентифікатора: UA-4257 по номеру телефону [NUMBER] (т.1 а.с.57-58, 59-60, 55-56,50-52,64-66). І за цим договором, ТОВ "Бізнес Позика" та [PERSON] підтвердили, що сума неповернутого кредиту [PERSON] складає 5186 грн.77коп. (п.1 Додаткової угоди); кредит збільшується на 27000 грн. і позивач зобов`язується на умовах викладених у Договорі збільшити суму кредиту, а відповідач - отримати суму збільшення кредиту та повернути кредит збільшений на 27000грн. у строки та на умовах викладених у Договорі (п.2.1. Додаткової угоди); комісія за надання додаткової суми кредиту складає 4050 грн. (п..4 Додаткової угоди). Далі, позивач і відповідач домовились про зміну таких умов Договору, виклавши їх у новій редакції: "2.3. Строк, на який надається кредит: 16 тижнів" (п.5.1. Додаткової угоди); "2.6. Загальний розмір наданого кредиту складає: 32186грн.77коп." (п.5.2. Додаткової угоди); "2.7. Термін дії Договору: до 10.09.2023р." (п.5.3. Додаткової угоди); "2.11. Дата повернення кредиту 10.09.2023р." (п.5.6. Додаткової угоди); "3.2. Протягом строку (терміну) дії кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою, вказаною у п.2.4 Договору (а це - стандартна (2%) чи знижена (1,1929%) процентна ставка) на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіків платежів: 04.06.2023р.: 2722 грн.48коп. - комісія за надання додаткової суми кредиту; 5697 грн. 52 коп. - проценти за користування кредитом; 18.06.2023р.: 1327 грн.52коп. - комісія за надання додаткової суми кредиту; 1717грн.04коп. - частина кредиту; 5375 грн. 44 коп. - проценти за користування кредитом; 02.07.2023р.: 3331грн.42коп. - частина кредиту; 5088 грн. 58 коп. - проценти за користування кредитом; 16.07.2023р.: 3887грн.78коп. - частина кредиту; 4532 грн. 22 коп. - проценти за користування кредитом; 30.07.2023р.: 4536грн.96коп. - частина кредиту; 3883 грн. 04 коп. - проценти за користування кредитом; 13.08.2023р.: 5294грн.78коп. - частина кредиту; 3125 грн. 22 коп. - проценти за користування кредитом; 27.08.2023р.: 6179грн.02коп. - частина кредиту; 2240 грн. 98 коп. - проценти за користування кредитом; 10.09.2023р.: 7239грн.77коп. - частина кредиту; 1209 грн. 04 коп. - проценти за користування кредитом " (п.5.7. Додаткової угоди). А у п.6 та п.8 Додаткової угоди позивач та відповідач домовились про те, що всі інші умови Договору, що не змінені Додаткової угодою залишаються чинними (а отже і умови застосування процентних ставок), а сама Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та діє протягом строку дії Договору (який з того моменту складає по 10.09.2023р.). Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. І оскільки у цій справі відповідач не заявляв вимог про визнання Договору про надання кредиту, а також Додаткової угоди №1 до нього не дійсними, і будь-якого рішення суду (що набрало законної сили) про це суду не надав (т.1 а.с.1-235, т.2 а.с.1-31), суд не може погодитись із представницею відповідача у тому, що вказані Договір та Додаткова угода до нього суперечать ч.1 і 2, п.5 ч.3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки аргументи представниці, які пов`язані з необхідністю застосування вказаних положень закону і цих правочинів, оцінюються судом при їх перевірці на предмет недійсності при розгляді відповідної окремої судової справи або у справі про стягнення заборгованості за договором, але за умови пред`явлення зустрічного позову про визнання таких правочинів не дійсними, але у цій справі зустрічний позов відповідачем не заявлявся. Що стосується аргументів представниці відповідача про те, що позивачем застосована нечесна підприємницька практика, яка забороняється, то з мотивів і підстав вказаних вище, суд не вважає що відповідач та її представниця змогли це довести. Жоден пункт укладених договорів між позивачем та відповідачем це також не підтверджує. Щодо встановлення у договорі комісійної винагороди. Представниця відповідача вказувала на те, що встановлена плата за надання кредиту у вигляді комісійної винагороди прямо суперечить закону та судовій практиці, зокрема постанові Об`єднаної палати ВС від 09.12.2019р. (справа №524/5152/15-ц) та постанові ВП ВС (справа №363/1834/17) та постанові ВП ВС від 01.06.2021р. (справа №910/12876/19), а отже така умова правочину є нікчемною, і її не дійсність встановлювати рішенням суду не має потреби. Дійсно у вказаній постанові Об`єднаної палати зроблено висновок про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання якого не може обумовлюватись будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Однак, вказаний висновок було зроблено Верховним Судом щодо правовідносин, які виникають у сфері надання банківських послуг, і стосується тих правовідносин та тих кредитних договорів, які виникли та були укладені до набрання чинності 10.06.2017р. Законом України "Про споживче кредитування" №1734 від 15.11.2016р., оскільки від цієї дати законодавство у сфері споживчого кредитування змінилось. І оскільки не має потреби наводити усі істотні зміни законодавства, суд відзначить тільки те, що на момент укладення обох правочинів позивачем та відповідачем, ч.3 ст.1054 ЦК України вже передбачала, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом, а не ЦК України. При цьому, ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" вже вказувала на те, що цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". А ч.2 ст.8 Закону України "Про споживче кредитування" вже чітко передбачала, що до загальних витрат за споживчим кредитом включались і комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Що вказує на його право включати такі винагороди у відповідні договори. Інші наведені представницею відповідача правові висновки Верховного Суду, стосуються випадків, коли умови договору суперечать законодавчим обмеженням (постанова ВП ВС (справа №363/1834/17) та постанова ВП ВС від 01.06.2021р. (справа №910/12876/19)). Однак, як вже зазначив суд, встановлення позивачем плати за надання кредиту не порушувало існуючі на момент укладення двох правочинів, законодавчі обмеження. Тому нікчемності пункту укладених позивачем та відповідачем правочинів, в частині встановлення комісії, як плати за надання кредиту, оскільки це суперечить закону та судовій практиці, на яку вказувала представниця відповідача, суд не вбачає. А не дійсними, такі пункти договорів, укладених позивачем та відповідачем, у судовому порядку не визнані. Отже далі, суд буде виходити з презумпції правомірності обох укладених позивачем та відповідачем договорів та правомірності усіх, визначених ними умов. ТОВ «Бізнес Позика» виконало свій обов`язок надати [PERSON] 02.04.2023р. та 21.05.2023р. кредит у гривні у розмірі 15000 грн. та 27000грн. шляхом їх безготівкового переказу на його банківський рахунок (що підтверджується довідками оператора платіжних послуг - т.1 а.с.67,68 та випискою по його рахунку - т.1 а.с.215-229). Але [PERSON] згідно з розрахунком позивача, який узгоджується з випискою по його рахунку, умовами обох договорів та конкретними оплатами і черговістю погашення, що передбачена Договором, свій обов`язок із сплати кредиту та процентів за користування ним згідно графіку за Договором, своєчасно і у повному обсязі не виконував, оскільки здійснив тільки наступні платежі: 20.04.2023р.: 6249грн.96коп.; 03.05.2023р.: 6329грн.38коп; 09.05.2023р.: 1057грн.41коп; 13.05.2023р.: 5132грн.59коп; 20.05.2023р.: 433грн.09коп; 21.05.2023р.: 61грн.87коп; 30.05.2023р.: 1600грн.; 05.06.2023р.: 6820грн.; 20.06.2023р.: 5000грн.; 21.06.2023р.: 3460грн.98коп; 11.07.2023р.: 8831грн.42коп. (що підтверджується випискою по його рахунку - т.2 а.с.10-25). У зв`язку із чим, позивач застосовував після зниженої процентної ставки (1,1929) стандартну процентну ставку (2%), але чітко на умовах, передбачених Договором про надання кредиту. Невідповідність наданого суду позивачем графіку, умовам двох договорів, що укладені позивачем та відповідачем, або ж здійсненим відповідачем оплатам, або ж порушення розподілу сплачених коштів тій черговості погашення, про яку домовились позивач та відповідач у п.3.5. Договору, відповідачем не доведено. Аргументи представниці відповідача про те, що у розрахунку не наведено жодних розрахунків та їх нормативного обґрунтування, суд не сприймає як достатню підставу для того аби не приймати такий розрахунок на підтвердження боргу відповідача та його складових, оскільки він підлягає застосуванню у поєднанні з умовами договорів та випискою по рахунку, які між собою узгоджуються. А свій розрахунок, представниця відповідача зробила виключно виходячи з того, що стандартна процентна ставка, а також комісійна винагорода за надання кредиту, взагалі не підлягали застосуванню, відповідно її розрахунок з підстав, викладених судом вище та презумпції правомірності правочину, суд прийняти не може, оскільки він складений без урахування та застосування умов обох Договорів, які підлягали застосуванню для визначення стану, обсягу та складових частин боргу її клієнта перед позивачем. Щодо аргументів представниці відповідача про неможливість застосування позивачем підвищеної процентної ставки (замість зниженої - 1,1929%, стандартної - 2,0%), оскільки це не відповідає п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також п.6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування". Дійсно, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Однак як вже вказувалось і встановлено судом, застосування іншої, навіть збільшеної процентної ставки за період користування кредитом з 8-го дня користування кредитом після настання терміну повернення його частини, але до закінчення строку користування ним, що був визначений договором (і з урахуванням Додаткової угоди складає по 10.09.2023р.), є по суті процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, і не являється ні процентом, передбаченим на умовах, статті 625 ЦК України, ні штрафом, ні пенею, ні іншим платежем за прострочку виконання такого грошового зобов`язання. Тому суд не може погодитись із представницею відповідача у тому, що застосування позивачем процентної ставки (стандартної - 2%, на умовах, передбачених укладеними між позивачем та відповідачем договорами) суперечило п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Дійсно, пунктом 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування" (який діяв у період застосування позивачем стандартної процентної ставки) було передбачено, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Вказані положення є майже ідентичними по своїй суті до тих, яким суд вже дав свою оцінку вище і не бачить підстав переглядати свій висновок. Щодо аргументів представниці відповідача про неможливість застосування позивачем, передбаченої Договором про надання кредиту підвищеної процентної ставки (замість зниженої - 1,1929%, стандартної - 2,0%), оскільки це фактично збільшена процентна ставка, застосування якої суперечить п.6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування". На час укладення Договору позивачем та відповідачем, дійсно у п 6-1 була передбачена пряма заборона збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені ч.4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Тобто ЦК України допускав збільшення процентної ставки за користування кредитом, але з причин передбачених ч.4 ст.1056-1 ЦК України. А частиною 1 статті 203 ЦК України було та передбачено нині, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Проте ч.1 ст. 215 ЦК України передбачає, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України є підставою недійсності правочину. А ч.3 ст.215 ЦК України уточнює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак у цій справі, ні відповідач, ні його представниця не подавали до суду зустрічний позов з метою визнання не дійсними умов Договору про надання кредиту, які передбачають застосування разом із зниженою, стандартної процентної ставки (яка у цифровому виразі, дійсно є більшою процентною ставкою у порівнянні із зниженою) аби суд мав повноваження оцінити повною мірою аргументи представниці відповідача про те, чи дійсно такі умови договору є умовами про збільшення процентної ставки, які не відповідають причині, що передбачена ч.4 ст. 1056-1 ЦК України. Рішення суду про визнання не дійсним відповідних пунктів Договору, суду також не надано. Таким чином у зв`язку із викладеним, суд виходить із того, що умови Договору, який уклали позивач та відповідач і які передбачають застосування поряд із зниженою процентною ставкою (1,1929%) стандартної (2%) є правомірними, в силу презумпції правомірності правочину, яку відповідач та його представниця не спростували у передбачений законом спосіб. І як наслідок суд виходить із того, що розрахунок заборгованості, наданий суду позивачем і який грунтується на застосуванні умов Договору із такими ставками є таким, що складений на його умовах, які суд вважає правомірними. І відповідно до цього розрахунку, станом на 02.11.2023 року у відповідача утворилась заборгованість із сплати процентів за користування кредитом за період по 10.09.2023р. у розмірі 36460 гривень 62 копійки (а.с.17-20). Зміст спірних правовідносин. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги) та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, повернути наданий відповідачу кредит та отримати від нього проценти за користування ним, нараховані на умовах договору. Оцінка суду (щодо права позивача). Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень ч.2 статті 509, пункту 1 ч.2 статті 11 та ч.1 статті 629 ЦК України зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. І суд враховує, що за умовами Договору про надання кредиту, з урахуванням умов Додаткової угоди до нього, що проаналізовані судом вище, термін повернення відповідачем кредиту та сплати процентів за користування ним настав 10.09.2023 року, але ні у цей день, ні після того, у повному обсязі, отриманий від позивача кредит та нараховані на умовах договору проценти відповідач не сплатив. У зв`язку із чим, станом на цю дату, а також станом на 02.11.2023 року, заборгованість відповідача склала 63598 гривень 93 копійки, з яких: 27138 гривень 31 копійка - це борг по кредиту; 36460 гривень 62 копійки - це борг по процентах за користування кредитом, що підтверджується розрахунком позивача, який узгоджується з умовами обох договорів, випискою по рахунку відповідача та здійсненими ним оплатами. І вказана сума боргу на день ухвалення судом рішення не змінилась. Тому суд згоден із тим, що відповідач порушує право позивача на отримання грошових коштів у вигляді кредиту та сплати процентів за користування ним, і тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2147 гривень 20 копійок які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.14), і позов підлягає задоволенню повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Отже,

Outcome: approved