Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та дружини однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що у 2008 році позивач познайомився з відповідачкою, і тоді ж вони почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в квартирі товариша позивача, в якій позивач проживав до знайомства з відповідачкою сам, за адресою: [ADDRESS] . У позивача та відповідачки був спільний побут, взаємні права і обов`язки, як у чоловіка та жінки, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, спільні витрати на придбання побутових речей, продуктів харчування, надавали один одному взаємодопомогу у побуті та в інших випадках життя і взагалі проживали весь час як одна сім`я. В 2009 року позивач з відповідачкою з квартири по [ADDRESS] переїхали проживати в літну кухню до батьків відповідачки за адресою: [ADDRESS] . Вказана літня кухня і житловий будинок біля неї до 29.11.2012 належав матері відповідачки. Тоді ж, в 2009 році, за кошти позивача його родичі (чоловік сестри позивача зі своїм сином) відремонтували вказану літну кухню за адресою: [ADDRESS] , для проживання в ній позивача з відповідачкою. 22.07.2008 позивач в зв`язку з тим, що проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, звільнився із посади бурильщика ВАТ «Укрнефть» російської федерації, в якій працював вахтовим методом, щоб не залишати відповідачку одну на час вахти. Після звільнення з роботи у ВАТ «Укрнефть» російської федерації деякий час позивач шукав роботу у м. Надвірна. 23.02.2009 позивач почав працювати на посаді помічника вихователя Прикарпатського військово-спортивного ліцею-інтернату, який знаходиться в м. Надвірна. 02.11.2012 позивач зі згоди матері відповідачки зареєстрував у житловому будинку по [ADDRESS] , своє місце проживання. 31.03.2013 відповідачка (маючи ще дошлюбне прізвище - [PERSON] ) стала хресною мамою новонародженої [PERSON] , [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є дочкою рідної сестри позивача - [PERSON] . 21.11.2013 позивач та відповідачка офіційно зареєстрували шлюб. Рішенням Надвірнянського районного суду від 08.08.2022 шлюб між сторонами розірвано. За період спільною проживання без реєстрації шлюбу з 2008 року позивач за особисті кошти, які він заробляв роками у ВАТ «Укрнефть» російської федерації, 12.04.2013 придбав квартиру в [ADDRESS] , яку було оформлено на ім`я відповідачки. Із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиною реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.07.2022, вбачається, що 12.04.2013 приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. було посвідчено договір купівлі-продажу за № 178 двох-кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м. Далі сторони спільно провели в ній ремонт і потім в ній разом проживали. Ремонт в цій квартирі робили друзі і співробітники позивача. За період спільного проживання без реєстрації шлюбу з 2008 року позивач та відповідачка 16.10.2010 за кошти позивача придбали автомобіль ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, який був оформлений на ім`я відповідачки. Після реєстрації шлюбу, 18.06.2019 позивач з відповідачкою придбали ще одну квартиру, але оформили її на ім`я відповідачки шляхом укладення договору дарування, а не купівлі-продажу. Вказана квартира є однокімнатною, загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м. і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому відносини між сторонами погіршились та вони припинили спільне проживання. Вважають що у суда є всі підстави для вставлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю як чоловіка і жінки без шлюбу в період з 2008 року по 21.11.201З (по день укладення шлюбу). Враховуючи наведене, сторона позивача вважає, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку було придбано 12.04.2013 за договором купівлі-продажу і оформлено на ім`я відповідачки, автомобіль марки ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано за договором купівлі-продажу 16.10.2010 та оформлено на ім`я відповідачки, а також квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку було придбано 18.06.2019 шляхом укладення договору дарування і оформлено на ім`я відповідачки, слід визнати спільною сумісною власністю та поділити між сторонами, як спільне майно подружжя. Стислий виклад позицій сторін: Позивач та\~його представник\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримали\~повністю з\~підстав вказаних\~у позовній\~заяві.\~Просили суд\~позов задовільнити,\~встановити факт\~проживання з\~2008\~року по\~21.11.2013\~чоловіка [PERSON] \~та жінки\~ [PERSON] ,\~однією сім`ю\~без шлюбу.\~Визнати спільною\~сумісною власністю:\~-двох-кімнатну\~квартиру загальною\~площею 41.5\~кв.м.,\~житловою площею\~27.4\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яку 12.04.2013\~придбано за\~договором купівлі-продажу,\~який посвідчений\~приватним нотаріусом\~Надвірнянського РНО\~Дремлюк В.В.\~за №\~178,\~і який\~оформлено на\~ім`я [PERSON] ;\~одно-кімнатну\~квартиру загальною\~площею 28.6\~кв.м.,\~житловою площею\~16.8\~кв.м.,\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яку придбано\~18.06.2019\~за договором\~дарування,\~який посвідчений\~приватним нотаріусом\~Надвірнянського РНО\~Шушкевич С.М.\~за №\~1055\~і оформлено\~на ім`я\~ [PERSON] ;\~автомобіль марки\~ЗАЗ Lanos\~S1.6.\~5\~dr\~М/Т\~D5LS510,\~кузов №\~ [NUMBER] ,\~2009\~року випуску,\~сірого кольору,\~який було\~придбано 16.10.2010\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~автомобіля №\~814712-000603,\~який оформлено\~на ім`я\~ [PERSON] .\~В порядку\~поділу майна\~подружжя визнати\~за [PERSON] \~право власності\~на:\~-1/2 частку двох-кімнатної квартири загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку 12.04.2013 придбано за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. за №178, і який оформлено на ім`я [PERSON] ; -на 1/2 частку одно-кімнатної квартири загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яку придбано 18.06.2019 за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. за № 1055, і оформлено на ім`я [PERSON] ; на 1/2 частку автомобіля марки ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано 16.10.2010 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 814712-000603, який оформлено на ім`я [PERSON] . Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили обставини, на які посилається сторона позивача. Відповідач суду пояснила, що вона дійсно була знайома з позивачем до реєстрації шлюбу, однак заперечила факт постійного проживання з позивачем без реєстрації шлюбу, ведення спільного побуту та бюджету. Сам по собі факт її перебування з позивачем у приязних стосунках не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю. Зазначила, що двокімнатну квартиру та транспортний засіб нею було придбано до реєстрації шлюбу з позивачем за особисті кошти. Однокімнатну квартиру нею було придбано на підставі договору дарування, тому відповідно до закону вказана квартира є її особистою приватною власністю не підлягає поділу. Представник відповідача зазначив, що на підтвердження факту проживання позивачем надано фотокартки зі спільного відпочинку, які не можуть бути доказами спільного проживання і жодним чином не підтверджують їхнього з відповідачкою перебування у фактичних подружніх відносинах. Будь-яких письмових доказів на підтвердження факту їхнього проживання однією сім`єю матеріали справи не містять. Також відсутні в матеріалах справи і докази про наявність у позивача з відповідачкою за вказаний період спільного бюджету, спільного господарства та побуту, проявів взаємної постійної турботи один про одного, а також виникнення інших конкретних прав та зобов`язань як у членів існуючої сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За таких обставин вважає, що вимоги позивача щодо поділу майна, як такого, що є спільною сумісною власністю, не заслуговують на увагу. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2022 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Також ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2022 по даній справі вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, а саме на: -на двох-кімнатну квартиру загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 27.4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку 12.04.2013 придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. за № 178, і який оформлено на ім`я [PERSON] ; -одно-кімнатну квартиру загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку придбано 18.06.2019 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. за № 1055, і оформлено на ім`я [PERSON] ; -автомобіль марки ЗАЗ Lаnоs SI.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано 16.10.2010 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 814712-D00603, який оформлено на ім`я [PERSON] . Ухвалами Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.02.2023 та від 30.05.2024 по даній справі задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.07.2023 по даній справі задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що 21.11.2013 сторони по справі [PERSON] та Виннчук (д.п. [PERSON] ) зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Стримбівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 8, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.03.2019 (Т. 1, а.с. 18). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.08.2022 шлюб між сторонами розірвано (Т. 1, а.с. 19). Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 12.04.2013, підстава: договір купівлі-продажу № 178 від 12.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. Також відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 18.06.2019, підстава: договір дарування квартири [ADDRESS] від 18.06.2019, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 306038709 від 28.07.2022, та копією договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 12.04.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та копією договору дарування квартири [ADDRESS] від 18.06.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 39-41, 112-113, 138). Крім того [PERSON] на праві приватної власності належить автомобіль марки ЗАЗ Lanos S 1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 16.10.2010 № 814712-D00603, укладеного між ПАТ «Українська Автомобільна Корпорація» та [PERSON] (а.с. 42-46). На виконання ухвали суду від 30.05.2023 про витребування доказів, Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), згідно якої розмір страхових внесків [PERSON] склав: за 2004 рік - 5919,24 грн.; за 2005 рік - 9153,30 грн.; за 2006 рік - 9842,20 грн.; за 2007 рік - 11481,33 грн.; за 2008 рік - 14033,38 грн.; за 2009 рік - 16620,60 грн.; за 2010 рік - 20945,33 грн.; за 2011 рік - 23682,17 грн.; за 2012 рік - 22217,94 грн.; за 2013 рік - 25491,21 грн.; за 2014 рік - 28460,48 грн.; за 2015 рік - 35165,71 грн.; за 2016 рік - 47639,18 грн.; за 2017 рік - 73124,98 грн.; за 2018 рік - 84633,86 грн.; за 2019 рік - 104915,25 грн.; за 2020 рік - 127006,60 грн.; за 2021 рік - 157419,49 грн.; за 2022 рік - 113689,80 грн. (Т. 1, а.с. 201-206). Також на виконання ухвали суду від 30.05.2023 про витребування доказів, Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 01.01.2002 по 01.01.2014, згідно якого розмір доходу [PERSON] за вказаний період становить 388430 грн. Одночасно повідомлено, що відповідно до інформаційних баз даних, наявних в ГУ ДПС в Івано-Франківській області, за період з 01.01.2002 по 01.01.2014 [PERSON] не подавала декларації про отримані доходи до ГУ ДПС в Івано-Франківській області (Т. 1, а.с. 223-227). На виконання ухвали суду від 30.05.2023 про витребування доказів, Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (Т. 1, а.с. 201-206). На виконання ухвали суду від 04.07.2023 про витребування доказів, Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області надано довідку з реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 на ім`я [PERSON] (Т. 2, а.с. 49-53). Також на виконання ухвали суду від 04.07.2023 про витребування доказів, Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2002 року по IV квартал 2014 року (Т. 2, а.с. 59-64). Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, згідно з якими йому відомо про те, що позивач проживав разом з відповідачкою в літній кухні, що в [ADDRESS] , яка належить батькам відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що йому особисто відомо про те, що позивач та відповідачка в 2009 році проживали в літню кухню до батьків відповідачки в [ADDRESS] , оскільки він разом зі своїм батьком виконували в цій літній кухні ремонтні роботи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що на прохання позивача він допомагав проводити ремонтні роботи у квартирі по [ADDRESS] орієнтовно в 2013 році. У квартирі були присутні обидві сторони і він їхспиймав як подружжя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду дав показання про те, що представляв інтереси [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . За вказаним договором, посвідченим 12.04.2013 приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. за №178, [PERSON] було продано належну йому квартиру [PERSON] (на даний час [PERSON] ), яка на час укладення договору в шлюбі не перебувала. Він та [PERSON] погодили всі істотні умови договору, ціну договору, після чого підписали договір, та [PERSON] передала йому кошти згідно домовленості. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України). Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 в справі № 588/350/15. Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 554/8023/15-ц). Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). На підтвердження позовних вимог стороною позивача надано: копію паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] та акт обстеження від 09.08.2022 № 2-18/308 (на підтвердження обставин щодо реєстрації та спільного проживання сторін); фототаблицю сторін (на підтвердження сумісного проживання та відпочинку), тощо. Однак з огляду на документи та докази, надані стороною позивача до позову на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період час з 2008 року до 21.11.2013, ведення спільного бюджету, спільної діяльності, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, їх ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловими приміщеннями та транспортним засобом, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, і фактично позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача, заінтересованого в даному спорі, та свідків з його сторони. За змістом норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і аналогічні вимоги встановлено ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Саме по собі твердження позивача у позові про спільне проживання з відповідачем в період час з 2008 року до 21.11.2013, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. При цьому суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного суду від 15.08.2019 у справі № 588/350/15-ц, згідно якої факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, переписка в мережі вайбер, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивач також обґрунтовує позовні вимоги показаннями свідків, однак вказані свідки є родичами та знайомими позивача, тому можуть давати свідчення на користь позивача. Тому суд повинен критично ставитись до вказаних свідків. Крім того\~суд зазначає,\~що показання\~свідків та\~спільні фотографії\~не можуть\~бути єдиною\~підставою для\~встановлення факту\~спільного проживання\~однією сім`єю\~чоловіка та\~жінки без\~реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 08.12.2021). Доводи позивача щодо спільної присутності на хрестинах та те, що відповідач є хресною дитини родичів позивача не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Також сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Поряд з цим, відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, враховуючи, що позивачем не доведено наявності законних підстав для встановленя факту проживання однією сім`єю у спірний період, не доведено порушення її прав та/чи інтересів, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, - суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача. Щодо позовних вимог позивача про визнання за ним в порядку поділу майна права власності на 1/2 частки: -двох-кімнатної квартири загальною площею 41.5 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку 12.04.2013 придбано за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Дремлюк В.В. за №178, і який оформлено на ім`я [PERSON] ; -автомобіля марки ЗАЗ Lanos S1.6. 5 dr М/Т D5LS510, кузов № [NUMBER] , 2009 року випуску, сірого кольору, який було придбано 16.10.2010 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 814712-000603, який оформлено на ім`я [PERSON] , суд зазначає, що право власності на вказане майно відповідачем набуто до реєстрації шлюбу з позивачем (21.11.2013), та суд не знайшов достатніх підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль та двохкімнатну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Тому вказане майно не є спільною сумісною власністю позивача та відповідача в розумінні ст. 60 СК України, та відповідно не підлягає поділу між ними. Щодо вимоги позивача щодо визнання за ним в порядку поділу майна права власності на 1/2 частки одно-кімнатної квартири загальною площею 28.6 кв.м., житловою площею 16.8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яку придбано 18.06.2019 за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. за № 1055 і оформлено на ім`я [PERSON] , суд зазначає, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,\~але на підставі договору дарування\~або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати\~обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.\~Не належить до спільної сумісної власності\~майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу\~на підставі договору дарування\~або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач наголошував суду, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є її особистою приватною власністю, оскільки набута нею на підставі договору дарування. Зазначені обставини підтверджувались наданим суду витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 1, а.с. 39-41), та копією договору дарування (Т. 1, а.с. 138). Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено,\~\~що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав,\~вважаються достовірними\~і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Отже, на момент розгляду та вирішення справи в розпорядженні суду були достатні, належні та допустимі докази належності квартири за адресою: [ADDRESS] , на праві особистої приватної власності відповідачу, які повністю підтверджували набуття нею права власності на квартиру на підставі договору дарування. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку що спірна квартира за адресою за адресою: [ADDRESS] , не є спільною сумісною власністю, та відсутні законні підстави для її поділу між сторонами. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, що спірна квартира, за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. При цьому, суд зазначає, що відмова в задоволенні позову не перешкоджає відповідачу звернутися до позивача із позовом про компенсацію коштів, вкладених ним у ремонт спірної квартири. Висновки суду: Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по 21.11.2013, визнання нерухомого та рухомого майна, зареєстрованого за відповідачем, спільною сумісною власністю сторін, та поділу майна подружжя, а отже позов [PERSON] є необґрунтованим та в задоволенні позову необхідно відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами: На підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви, та витрати на правничу допомогу, покладаються на позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, то заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2022 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та дружини однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, необхідно скасувати. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 21, 57, 60, 63, 69, 70, 74 СК України,

Outcome: dismissed