Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

05 червня 2024 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що з 08 вересня 2007 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2011 року шлюб між ними було розірвано. [INFO] у них народився син [PERSON] . Згідно рішення суду у справі №2-2188/11 з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] , [INFO] в розмірі по 500 грн. щомісячно, починаючи з 05.01.2011 року до досягнення дитиною повноліття. На примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції перебуває виконавчий лист №2-2188/11 від 27.01.2011 року, виданий Рівненським міським судом Рівненської області. Вказує, що син перебуває на утриманні позивачки. Відповідач аліменти не сплачує. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 39592 від 08.02.2024 року, заборгованість [PERSON] по аліментах станом на 31.01.2024 року становить 124723,10 грн. Жодних поважних та незалежних від відповідача причин, які б не давали йому можливості сплатити борг по оплаті аліментів з 05.01.2011 року по даний час немає. [INFO] у позивачки народилася донька [PERSON] , якій на час звернення з даним позовом до суду виповнилося всього 2 роки. Позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за донькою, жодних доходів, окрім допомоги при народженні дитини в розмірі 860 грн. щомісячно, не має. З часу ухвалення рішення, а саме з 2011 року розмір витрат на утримання сина значно зріс, на сьогоднішній день є недостатнім, через стрімке зростання цін на споживчі товари, послуги, медичну допомогу. Дитина росте і розвивається, ходить до школи, відвідує секції та гуртки, а тому сума в 500,00 грн. на місяць є мізерною та не є такою, що може забезпечити належне утримання дитини. Тому змушена звертатися з позовом до суду з метою захисту законних прав та інтересів сина [PERSON] . Крім того вказує, що відповідач вихованням сина не займався, не надавав будь-якої матеріальної допомоги на його утримання. 07 липня 2021 року позивач уклала шлюб із [PERSON] . Саме [PERSON] допомагає позивачу матеріально забезпечувати сина, виховувати, в разі необхідності - лікувати. Вони створили необхідні умови для проживання, навчання та відпочинку сина. Із 2012 року відповідач не проявляє жодного інтересу до їхнього неповнолітнього сина. [PERSON] батьківські збори не відвідував, контакту із сином та ліцеєм не підтримує, успішністю не цікавиться, з вчителями не спілкується. [PERSON] самоусунувся від виховання та утримання сина. Відсутні будь-які непереборні обставини, які б створювали перешкоди у виконанні відповідачем батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про його винну поведінку. Вищевикладені обставини є свідченням неналежного виконання обов`язків [PERSON] щодо виховання сина. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Враховуючи, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Від представника третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, висновок органу опіки та піклування підтримують в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 08 вересня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу мають сина 10.12.2008 року народження [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , №08-01-463/24 від 17.04.2024 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до довідки Рівненського ліцею №18 від 16.11.2023р., батько [PERSON] - [PERSON] контакту з сином та ліцеєм не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Син [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні пояснив, що батька він не пам`ятає. Батько не приймає участі у його житті. Не купує йому подарунки, не телефонує, ніяким чином не допомагає. [PERSON] не заперечує щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно нього. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона мати позивачки [PERSON] . [PERSON] свідок не бачила біля 13 років. Вказує, що [PERSON] перебуває 3 роки в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком і мають спільну дитину. Місце проживання [PERSON] свідку не відоме. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він чоловік позивачки [PERSON] . З [PERSON] він познайомився в 2020 році. Зі слів позивачки [PERSON] вона не бачила біля 10 років, [PERSON] участі у вихованні дитини не брав, аліменти не платить. У свідка з сином [PERSON] хороші стосунки. Як з`ясовано у судовому засіданні відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина, не проявляє батьківської турботи та любові, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не спілкується з сином та не проявляє інтересу до нього. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На підставі викладено, суд приходить до висновку про задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Згідно ст.166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про питання аліментів на дитину. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2011 року з відповідача [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] , [INFO] в розмірі по 500 грн щомісячно, починаючи з 05.01.2011 року до досягнення дитиною повноліття. На примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції перебуває виконавчий лист №2-2188/11 від 27.01.2011 року, виданий Рівненським міським судом Рівненської області. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 39592 від 08.02.2024 року, заборгованість [PERSON] по аліментах станом на 31.01.2024 року становить 124723,10 грн. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що стягувач бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у частці від доходу відповідача, відповідно суд приходить до висновку про необхідність зміни аліментів, що стягуються з відповідача у твердій грошовій сумі та враховуючи положення законодавства щодо права того з батьків, з яким проживає дитина, вирішувати питання щодо способу стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягувати в подальшому з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з позовом в сумі 1 211, 20 грн. Крім того враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про зміну способу стягнення аліментів, на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved