Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (надалі - позивач) звернулося в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 26.12.2019 позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру загального площею 68, 0 кв. м., житловою 37, 9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні, проте фактично проживає відповідач у справі [PERSON] . Остання не є ні власником, ні співвласником, ні користувачем такого майна. На вимоги про виселення з квартири, яка належить позивачу, відповідач не реагує та продовжує незаконно користуватись квартирою. Відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні спірною квартирою, через що він позбавлений доступу до своєї власності. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Разом з тим, відповідно до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 22.03.2024, відповідач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте 27.02.2021 знята з реєстрації. ЇЇ виклик в судове засідання, в тому числі, здійснювався через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/). За приписами ч. 7 ст. 128 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд зазначає, що відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоч про дату час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. За містом ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, суд проводить розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, судом встановлено таке. 12.10.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11230865000. За змістом п. 1.4. Договору про надання споживчого кредиту № 11230865000 від 12.10.2007, кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: купівлю нерухомості, а саме: для купівлі двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виконання усіх грошових зобов`язань по даному Договору забезпечувалось Іпотечним договором № 66412 від 12.10.2007 року, за умовами якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру загального площею 68, 0 кв. м., житловою 37, 9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно на підставі вищевказаного іпотечного договору було передано в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О. В., на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням даного договору накладено заборону на відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що належить [PERSON] до припинення дії іпотечного договору та зареєстровано в реєстрі за № 2385. 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер 2949, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. 11.07.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір № 667/К купівлі-продажу майнових прав, за умовами п. 1.1 якого Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які зокрема включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та\\або на інших підставах, наведених у додатку № 1 до цього Договору. В подальшому, а саме - 26.12.2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру загального площею 68, 0 кв. м., житловою 37, 9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 194909779, виданий [PERSON] , Сапожинська сільська рада Корецького району, Рівненської області, власником квартири [ADDRESS] , є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Згідно довідки ЦНАП № 5882 від 29.02.2024 року про склад зареєстрованих осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані громадяни відсутні, проте фактично проживає відповідач у справі [PERSON] . Остання не є ні власником, ні співвласником, ні користувачем такого майна. На вимоги про виселення з квартири, яка належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», відповідач не реагує та продовжує незаконно користуватись квартирою. Доказів зворотнього суду не подано. На адресу відповідача позивачем направлялося звернення-вимога про усунення перешкод у пористування майном, одлнак останнє було залишене без відповіді та задоволення. Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47). За приписами статей 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України). Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цих норм права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Аналіз матеріалів справи свідчать, що позивач,як власник нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , не може користуватися своєю власністю, а тому подальше її проживання у спірній квартирі непропорційно обмежує права позивача на вільне користування майном. В матеріалах справи наявні докази того, що новий власник спірної квартири повідомляв відповідача про виселення та усунення перешкод у користуванні майном, у зв`язку зі зміною власника квартири з наданням можливості добровільно звільнити таке майно. При цьому, відповідачем за час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона проживає у спірній квартирі на відповідних правових підставах. Отже, встановивши, що позивач як новий власник, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач, яка втратила право користування цим житловим приміщенням, у зв`язку з його відчуженням, відмовляються виселятися з нього, суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача як нового законного власника спірної квартири підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме: усуненням перешкод у здійсненні користування майном шляхом виселення відповідача із належної йому на праві власності квартири, яку вона займає без законних на те підстав. Таким чином, за встановлених обставин даної справи втручання у право відповідача на користування спірною квартирою з метою захисту права власності позивача слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13 (провадження № 61-48206св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 212/6724/17 (провадження № 61-40291св18) та від 24 травня 2022 року у справі№ 756/4473/19 (провадження № 61-2840св22), а також від 16 листопада 2022 року в справі № 203/665/18 (провадження №61-19726св21). В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року). Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved