Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 13.11.2023 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи тим, що 07 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2030. Згідно пункту 1.2.1. договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.04.2009, Продавець ( [PERSON] ), заявила про те, що земельна ділянка, на який розташований житловий будинок, не приватизована і вона не зверталася із заявою щодо її отримання у власність. У 2023 році позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку під належним їй житловим будинком, однак дізналася про те, що земельна ділянка під житловим будинком була приватизована раніше колишньою власницею будинку. Вважає, що при відчуженні житлового будинку до нового власника переходить право власності на земельну ділянку, тому за нею необхідно визнати право власності на спірну земельну ділянку. Процесуальні дії суду Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2024 постановлено провести розгляд справи в заочному порядку. Аргументи учасників справи [PERSON] в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, згідно заяви представника від 29.05.2024 позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять справу розглядати у їх відсутність. В судове засідання відповідачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала. Фактичні обставини справи, встановлені судом На підставі рішення Ізмаїльської міської ради № 328-XXIV від 23 травня 2003 року, в приватну власність [PERSON] було передано безкоштовно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель по [ADDRESS] , площею 0,0647 га. Згідно відомостей Державного земельного кадастру, земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] було присвоєно кадастровий номер: 5110600000:01:049:0089 та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 702040 на ім`я відповідачки. 07.04.2009 за договором житлового будинку від 07.04.2009, [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку з [PERSON] на [PERSON] переоформлено не було. Позиція суду У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 та 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції станом на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку (07.04.2009) та ст. 377 ЦК України аналогічного змісту, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У підпункті ґ) пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз`яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки забезпечує цивільний оборот вказаних об`єктів з урахуванням природи речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Враховуючи, що на час укладення договору купівлі-продажу від 07.04.2009 житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , договір про відчуження земельної ділянки для обслуговування цього будинку не укладався, право власності на земельну ділянку на набувача переоформлено не було, що порушує загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, та обов`язковість переходу права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved