Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

26.03.2024 [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просив позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 29.09.2007 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, з 2014 року вона не проживає з сім`єю, дитину бачила декілька раз при випадкових зустрічах. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19.07.2023 шлюб між ним та [PERSON] розірвано. З 2014 року і по теперішній час неповнолітній [PERSON] проживає разом із ним. Відповідачка не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його долі, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідачка не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, її духовного та морального розвитку, взагалі відмовилась від спілкування з дитиною, не зустрічається, не цікавиться життям, не телефонує та не вітає дитину з днем народження, що негативно впливає на моральний стан дитини. Також, відповідачка з 2014 року по теперішній час матеріально не утримує дитину, не платить аліментів веде аморальний спосіб життя, не має постійного місця проживання та постійної роботи. Таким чином, відповідачка не виконує покладених на неї Законом України «Про охорону дитинства» батьківських обов`язків. З 2014 року по даний час усі питання щодо виховання, матеріального забезпечення, лікування та інших потреб сина вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на повному його утриманні. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області винесено рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки. З огляду на викладене, з метою забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] . За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.04.2024 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Відповідачці встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.05.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [INFO] . В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, 03.05.2024 подала заяву, в якій визнала позовні вимоги та просила проводити розгляд справи без її участі. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради та [INFO] в підготовче судове засіданняне з`явилися, подали заяви, в яких просили проводити розгляд справи без їх участі. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачкою не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання позову та ухвалити рішення в підготовчому засіданні виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що[PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком - [PERSON] та бабою - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] Мати - [PERSON] , з 2014 року не бере участі у вихованні, навчанні та лікуванні сина, не цікавиться його життям та не спілкується з ним. Згідно з довідкою № 11 від 07.02.2024, виданою директором Геронимівським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Руськополянської сільської ради О. Буркацькою, за період навчання [PERSON] у Геронимівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів (2014-2023 роки) [PERSON] жодного разу не була присутня на батьківських зборах, не приймала участі у шкільних заходах та не спілкувалася з вчителями з приводу його навчання та виховання. Відповідно до характеристики, наданої ДНЗ «Черкаський професійний ліцей», з вересня 2023 року по даний час [PERSON] навчається у ДНЗ «Черкаський профільний ліцей» за спеціальністю «слюсар з ремонту колісних транспортних засобів; електрозварник ручного зварювання». Вихованням сина займається батько [PERSON] та бабуся [PERSON] , які завжди на зв`язку. Мати, [PERSON] , в навчальному закладі не з`являлася і на зв`язок не виходила, вихованням і успіхами сина зовсім не цікавилася. Згідно висновку органу опіки та піклування , затвердженого рішенням виконавчого комітету Руськополянської сільської ради № 68 від 01.03.2024, виконавчий комітет Руськополянської сільської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в статті 27 Конвенції про права дитини, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27.02.1991. За змістом статті 150 СК України та статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тобто, ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.04.2022 у справі № 756/15048/20. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. В даному випадку, з наданих суду доказів достовірно встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього [PERSON] , а саме не цікавиться його життям, не займається його вихованням, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, а також не забезпечує необхідного утримання. Жодних перешкод у належному виконанні батьківських обов`язків відповідачці не чиниться. Така поведінка матері є незмінною тривалий час, та, на думку суду, негативно впливає на розвиток дитини, оскільки вона свідомо позбавила дитину своєї уваги, піклування тощо. Таким чином, враховуючи, що відповідачка [PERSON] фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, суд вважає за необхідне з метою захисту інтересів дитини, задовольнити позовні вимоги та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці, що відповідно до частини 1 статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 44567969 від 26.03.2024. Оскільки за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то вказані витрати мають бути стягнуті з відповідачки користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved