Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є власницею квартири. Її колишній чоловік, відповідач у справі, попросився тимчасово проживати у помешканні позивачки, допоки він не знайде собі інше житло. Позивачка погодилася, і з її згоди відповідач був зареєстрований у квартирі та став проживати у квартирі. Згодом позивачка заявила відповідачеві, що не бажає, щоб він надалі проживав у її помешканні, просила його звільнити житло. Але відповідач на ці прохання не реагував. Тоді позивачка зняла відповідача з реєстраційного обліку, надіслала йому письмову вимогу про звільнення житла, проте він не звільняє житло, продовжує проживати у квартирі позивачки. Зважаючи на наведене позивачка просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, що належить їй на праві власності квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з цієї квартири. Також просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати (сплата судового збору). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28.11.2023 р. було відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду на 04.01.2024 р. 27.12.2023 р. представник відповідача подала суду заяву про долучення письмових доказів (а.с.30-31). 27.12.2023 р. відповідач подав суду пояснення у справі. Зазначив, що позов не визнає. Сімейні відносини між ним та позивачкою були припинені 08.08.2000 року. Він, як колишній член сім`ї власника майна, має право на користування будинком, у якому проживає. Тому у задоволенні позову просить відмовити. 04.01.2024 р. від представника позивачки було подане клопотання про долучення письмових доказів (а.с. 37-42). 04.01.2024 р. від представника позивачки було подане клопотання, згідно якого він заперечував щодо долучення до справи письмових доказів, які були подані адвокатом Павлюк І., представником відповідача (а.с. 44). 06.02.2024 р. від представника позивачки було подане клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів (а.с. 48-59). 06.02.2024 р. від представника позивачки було подане клопотання про залучення до справи Шпанівську сільську раду Рівненського району Рівненської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 60-62). 08.05.2024 р. від представника позивачки було подане клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів (а.с. 74-75). В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Додатково пояснила суду, що шлюб між нею та відповідачем був розірваний 08 серпня 2000 року. Вона є власницею квартири [ADDRESS] , з 18.12.2006 року. І відповідач став проживати у її квартирі вже після розірвання шлюбу, на його прохання, і таке вселення у квартиру відбулося зі згоди позивачки з огляду на те, що відповідач обіцяв, що проживатиме у квартирі короткий період часу. Тому не можна стверджувати про те, що станом на час вселення відповідача до помешкання позивачки він був членом її сім`ї, а вже згодом втратив такий статус через розірвання шлюбу. Після вселення відповідач часто виїздив на заробітки (з його слів), його тривалий час не було у квартирі. Тому його реєстрація у помешканні не порушувала прав позивачки. Проте останнім часом відповідач став постійно проживати у квартирі, на прохання виселитися відповідає, що ще не знайшов інше помешкання. Зважаючи, що відповідач на численні вимоги позивачки звільнити житлове приміщення не реагує, то вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав. Представник позивачки пояснив суду, що у даному випадку позивачка з відповідачем не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав й обов`язків осіб, які об`єдналися для спільного проживання; між позивачкою та відповідачем не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачкою договору; за усною домовленістю відповідач на вимогу позивачки зобов`язувався в добровільному порядку звільнити займане приміщення, але цієї домовленості не виконує. Звертає увагу на правові позиції, що викладені у постановах ВС від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та від 22.08.2018 року у справі №583/3745/16-ц. Додав також, що у провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала справа 570/1538/23 за заявою відповідача про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна. Згідно рішення суду та ухвали про виправлення описки у судовому рішенні, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність у нього іншого житла. Окрім того, опіка має здійснюватися за місцем проживання недієздатної особи або за місцем проживання опікуна. Тому з упевненістю можна зробити висновок про те, що відповідач, у разі задоволення позову, буде мати інше житло. Відповідач позов не визнав. Пояснив суду, що він дійсно вселився у квартиру позивачки на власне прохання, допоки не знайде інше житло. Після розірвання шлюбу сторони не припинили сімейні відносини і проживали як сім`я до осені 2016 року. Відповідач постійно вкладав грошові кошти задля поліпшення помешкання, здійснив добудову помешкання, за його кошти проводилися ремонтні роботи. Останнім часом передавав кошти в рахунок оплати за житлово-комунальні послуги, проте позивачка відмовлялася їх отримувати. Дійсно, він є опікуном свого батька, який визнаний судом недієздатним. Батько проживає у п`ятикімнатній квартирі, неподалік від помешкання, де зараз проживає відповідач. Щодо адреси, яка зазначена у судових документах про його проживання по [ADDRESS] , то зазначає, що він не знає чому суд зазначив саме цю адресу його проживання. Справою займався його адвокат, тому він міг щось наплутати. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, яка була присутня у першому судовому засіданні, позов не визнала та пояснила, що відповідач не може бути виселений з житла позивачки, оскільки він є колишнім членом сім`ї позивачки. Вселення у квартиру відбулося зі згоди позивачки, іншого житла відповідач не має, тому у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Обставини, встановлені судом. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором міни, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С. 28.11.2006 року, реєстровий №3491 (а.с. 8,9). Право власності на квартиру зареєстровано КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» 18.12.2006 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12946008 (а.с. 10). В цій квартирі, яка є двокімнатною, зареєстровані та проживають: позивачка, дочка позивачки [PERSON] , [INFO] , внучка позивачки [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , які є членами її сімї (а.с. 18). Шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний 08 серпня 2000 року, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Рівненського районного управління юстиції 08.08.2000 року (а.с. 15). Відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі з 02.07.2007 року по 08.02.2023 року (а.с. 16). Позивачка, на прохання відповідача, тимчасово вселила відповідача у зазначену квартиру. Вселення відбулося у підсобне приміщення, яке не є житловим, що позначене у технічному паспорті на квартиру під [ADDRESS] допоміжне приміщення (а.с. 12-14). Відповідач не заперечував, що саме у це приміщення він був вселений. На час вселення відповідача у приміщення №4 квартири позивачки відповідач не був пов`язаний з позивачкою спільним побутом та не мав взаємних прав і обов`язків осіб, які об`єдналися для спільного проживання; між позивачкою та відповідачем не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачкою договору; за усною домовленістю відповідач дав зобов`яання, що на вимогу позивачки він у добровільному порядку звільнить займане приміщення. Відповідач у письмових поясненнях щодо позову (а.с. 35, зворотна сторінка, другий абзац) зазначив, що сімейні відносини між ним та позивакою були припинені 08.08.2000 року. У судовому засіданні він пояснив, що такі відносини припинилися восени 2016 року, проте жодних доказів на підтвердження такої заяви не надав суду. На неодноразові усні звернення позивачки звільнити займане приміщення в добровільному порядку відповідач відповідає відмовою мотивуючи це тим, що він вкладав особисті кошти у добудову приміщення, також вкладав кошти у ремонт приміщення, проте жодних доказів на підтвердження цього не надав суду. 08.02.2023 року за заявою позивачки як власника житла Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області відповідача було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , про що сільською радою було письмово повідомлено відповідача. Дані обставини підтверджуються наступними документами: витягом з реєстру територіальної громади №2023/001175023, сформованого 08.02.2023 року; довідкою №1821, виданою Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області 23.11.2023 року (а.с. 16, 17). Відповідач дії позивачки чи дії Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської щодо зняття його з реєстраційного обліку не оскаржив. Крім того, 21.02.2023 року позивачкою на адресу відповідача було направлено письмову вимогу звільнити займане приміщення в добровільному порядку протягом 15-ти днів з дня отримання листа. Зазначене повідомлення відповідач отримав 25.02.2023 року. Дані обставини підтверджуються наступними документами: листом-вимогою від 21.02.2023 року; фіскальним чеком про поштове відправлення від 21.02.2023 року (ідентифікатор 3302812315983), поштовим відправленням з відміткою поштового відділення про вручення листа (ідентифікатор 3530200208129), а.с 19, а.с. 19 зворотна сторінка), поясненнями відповідача. Відповідач підтвердив, що отримав цей лист від позивачки та отримав повідомлення сільської ради, але на це не зреагував. Законодавство, яке застосовує суд. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов?язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. У постанові ВС від 22.08.2018 року у справі №583/3745/16-ц викладена наступна правова позиція: встановивши, що [PERSON] є власником спірного будинку і [PERSON] проживає у ньому тимчасово з дозволу позивача, проте без реєстрації або укладення відповідного договору, суди дійшли помилкових висновків про застосування до даних правовідносин вимог статей 116, 157 ЖК Української РСР та відмови у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у повній мірі реалізовувати своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. ВП ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначила, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. ВС у постанові від 31.10.2018 року (справа № 752/13845/16-ц) зазначив, що негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Висновки суду. ВС у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17 зазначив, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Відповідач був вселений до помешкання позивачки, вже не будучи членом її сім`ї. Таке вселення відбулося на умовах тимчасового користування житловим приміщенням із зобов`язанням звільнити помешкання на першу вимогу позивачки. Після вселення у квартиру позивачки відповідач зайняв приміщення під № [NUMBER] допоміжне приміщення, яке у розумінні ЖК України не є житловим приміщенням. Договір найму житлового приміщення не укладався. Після вселення у квартиру відповідач та позивачка не стали проживати як чоловік та жінка без шлюбу, не набули статусу члена сім`ї. Після вселення у квартиру відповідач не сплачував за житлово-комунальні послуги, а став перераховувати кошти через грошові перекази після того, як отримав лист позивачки з вимогою про виселення. Зазначені кошти позивачка відмовлялася отримувати. Відповідач не довів суду, що після вселення до квартири позивачки він за власні кошти провів добудову квартири чи вкладав кошти у поліпшення квартири. Позивачка є власником нерухомого майна, і тому вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. На вимогу позивачки як власника майна усунути їй перешкоди у користуванні майном відповідач жодним чином не відреагував; на даний час відповідач квартиру не звільнив, а тому позивачка вимушено звернулася до суду за захистом своїх конституційних прав як власниця майна (квартири). Суд звертає увагу, що відповідач є опікуном над своїм батьком згідно до рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22.12.2023 року (справа № 570/1538/23). У рішенні суду зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 23.01.2024 року (а.с. 54-55). В ухвалі Рівненського районного суду Рівненської області від 01.04.2024 року про виправлення описки зазначено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвала суду набрала законної сили 17.04.2024 року. В ході розгляду справи відповідач підтвердив, що його батько проживає у п`ятикімнатній квартирі. Згідно ст. 62 ЦК України, опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Тобто при виселенні відповідача з квартири позивачки він у подальшому матиме інше місце проживання. За наведеного суд вважає, що втручання у право відповідача на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Таке втручання у це право буде пропорційним переслідуваній легітимній меті. Тому позов підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Оскільки позов був задоволений, то наявні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 1073 грн. 60 коп. судових витрат (сплата судового збору).

Outcome: approved