Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

[PERSON] 7 травня 2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив позбавити останню батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20 червня 2013 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2023 року шлюб між ними розірвано, малолітню дочку [PERSON] залишено на проживання з ним. Дитина постійно проживає разом з ним та фактично перебуває на його утриманні і вихованні, оскільки з березня 2022 року відповідачка свідомо змінила країну проживання, виїхавши за межі України, участі у вихованні дитини не приймає, батьківські обов`язки не виконує, свідомо ними нехтує; цікавитися життям дитини припинила, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, не спілкується із дитиною в тому обсязі, який необхідний їй для нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Вказане свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Вказані обставини на його думку є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Ухвалою суду від 9 травня 2024 року було відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 29 червня 2023 року на підставі ухвали суду зобов`язано Службу у справах дітей Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області надати суду висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до її малолітньої дочки. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ошуст С.Є. в судове засідання не прибули, кожен окремо надали заяви про слухання справи без їхньоїо участі, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не прибула, однак спрямувала до суду нотаріально завірену заяву про визнання позовних вимог та просила розгляд справи проводити без її участі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області - Гаєвська О.Т., у судове засідання не прибула, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Відповідно до вимог частини четвертої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачкою позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про народження (виданого 29 липня 2014 року серії [NUMBER] ) батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. Як вбачається із довідки про склад сім`ї та проживання від 29 червня 2023 року виданої Рожнятівською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області до складу сім`ї [PERSON] зокрема, входить дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб старости Верхньострутинського старостинського округу Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області № 95 від 23 лютого 2023 року, до складу сім`ї [PERSON] зокрема входить дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Із акту обстеження від 29 червня 2023 року складеного уповноваженою на те комісією, затвердженого старостою Сваричівського старостинского округу Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області вбачається, що [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Матір дитини по даній адресі не проживає. Актами обстеження від 3 січня 2024 року та 30 квітня 2024 року підтверджується, що [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; дитина має окрему кімнату, об лаштовану усіма необхідними меблями, речами, створено належні умови для відпочинку, навчання в проведення дозвілля. Батько виховує дочку самостійно, повністю її забезпечує, турбується про її емоційний стан. Як вбачається із характеристики на ученицю 4-В класу [PERSON] , [INFO] виданої адміністрацією середньої загальноосвітньої школи № 72 Львівської міської ради за вих. № 01-24/176 від 26 березня 2024 року [PERSON] навчається у цьому навчальному закладі з першого класу. Батько [PERSON] - [PERSON] бере активну участь у житті дитини, контролює та допомагає у навчанні, відвідує батьківські збори, виконує рекомендації та поради класного керівника. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивач вказав, що після виїзду за кордон [PERSON] з дитиною не спілкується, участь у її вихованні не бере, повністю самоусунулася від виконання своїх обов`язків. Згідно висновку органу опіки та піклування (Додаток 1 до рішення виконавчого комітету Рожнчтівської селищної ради від 21 травня 2024 року № 68/2024) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Як убачається із цього висновку, відповідачка підтвердила свою свідому згоду щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] та пояснила, що з липня 2017 року вона виїхала за кордон, залишивши дитину на виховання батькові, який забезпечив дочці відповідні умови для проживання, займається її вихованням і розвитком. Повертатися в Україну в найближчі декілька років не планує, оскільки має намір отримати документи на постійне місце проживання в країні, де вона зараз перебуває та влаштовує своє особисте життя. Тому визнає, що зовсім не виконує свої батьківські обов`язки і не займається вихованням дитини. Суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин. Суд вважає зазначені позивачем підстави позбавлення відповідачки батьківських прав обгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до статтей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачкою, що між сторонами припинено шлюбні відносини та дитина з часу виїзду матері за межі України проживає з батьком. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами статті 155 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу Україн, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені до вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При ухвалені рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка життям доньки не цікавиться, втратила з нею зв`язок, який не бажає відновити, не виконує покладені на неї обов`язки по піклуванню про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально свою доньку не забезпечує, жодного інтересу до її життя не проявляє, дитина повністю знаходиться на забезпеченні батька, який її виховує та дбає про її розвиток. При цьому, суд вважає, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проявляє повну байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати як свідомо обрану нею винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої вона повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на неї законом та нормами суспільної моралі. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання нею свого батьківського обв`язку по відношенню до дитини відповідачка не надала, матеріали справи таких доказів не містять. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини та не порушуватиме баланс між її правами та інтересами та правами відповідачки як матері. Одночасно слід зазначити, що при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивач сплатив мінімальний розмір судового збору у розмірі 1 211 гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3626184591.1 від 6 травня 2024 року. Судовий збір, сплачений у мінімальному розмірі підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог та їх задоволення.

Outcome: approved