Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вищевказаним позовом. У позовній заяві зазначив, що 08.11.2022 року о 06 год. 45 хв. [PERSON] в м. Києві по вул. Волинській, 5 керував транспортним засобом марки Mitsubishi Pajero, державний номерний знак [NUMBER] та на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги в русі транспортному засобу марки Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] , який наближався до вказаного перехрестя по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу заподіяно майнову шкоду. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2022 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Страховиком відповідача було виконано свій обов`язок і здійснено на користь позивача виплату страхового відшкодування у розмірі ліміту відповідальності страховика 157 500 грн. Згідно із висновком №008/01-23 від 13.01.2023 року про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] повна вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу у результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді складає 527 320 грн. 42 коп. Позивач вказує, що на момент звернення до суду відповідачем не було відшкодовано заподіяну шкоду у повному обсязі та не виплачено позивачу різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням у розмірі 369 820 грн. 42 коп. Також зазначає, що відповідачем внаслідок своїх дій завдано моральної шкоди позивачу, яка підлягає стягненню у розмірі 15 000 грн. У зв`язку із наведеним вище просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.07.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судове засідання позивач не з`явилась. Представником позивача до суду надано заяву про слухання справи за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити, не заперечував стосовно ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення повісток як на адресу реєстрації відповідача, так і на адресу, вказану позивачем в позовній заяві. Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти позову. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що наявні підстави для заочного розгляду даної справи. Оскільки у судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно положень ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи. Так, 08.11.2022 року о 06 год. 45 хв. [PERSON] в м. Києві по вул. Волинській, 5 керував транспортним засобом марки Mitsubishi Pajero, державний номерний знак [NUMBER] та на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги в русі транспортному засобі марки Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] , який наближався до вказаного перехрестя по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2022 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вищевказана постанова суду оскаржена не була та набрала законної сили 30.12.2022 року (а.с.7, зворот). Таким чином, судом встановлено, що в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] отримав значні механічні пошкодження, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.9). Згідно із висновками щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] від 13.01.2023 року № 008/01-23 повна вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу у результаті його пошкодження при вказаній дорожньо-транспортній пригоді складає 527 320 грн. 42 коп. (а.с.13-18). При цьому, доказів на спростування визначення вартості відновлювального ремонту та переліку пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідач суду не надав. До того ж, враховуючи характер спірних правовідносин сторін та предмет доказування, відповідач своїм правом на призначення іншого експертного дослідження також не скористався. Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно роз`яснень, які містяться в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її заподіяла, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, [PERSON] як особа, з вини якої настала вищевказана дорожньо-транспортна пригода повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу пошкодження належного йому транспортного засобу. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] згідно полісу № 210739226 була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» (а.с. 10). Страховиком відповідача було виконано свій обов`язок і здійснено на користь позивача виплату страхового відшкодування у розмірі 157 500 грн. (а.с. 12) Вимогами п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно ст.8 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. При цьому, згідно ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як вже було встановлено судом, відповідно до висновку № 008/01-23 від 13.01.2022 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] становить 527 320 грн. 42 коп. внаслідок його пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді. Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, [PERSON] вказує, що виплаченого страхового відшкодування недостатньо для відновлювального ремонту належного їй транспортного засобу , а тому на підставі положень ст. 1194 ЦК України різниця між фактичним розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодування повинна бути сплачена винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, а саме відповідачем [PERSON] , яка становить 369 829 грн. 42 коп. Так, частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] майнової шкоди за пошкодження транспортного засобу марки Renault Kadjar, державний номерний знак [NUMBER] в розмірі 369 829 грн. 42 коп. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення завданої моральної шкоди, суд зазначає наступне. Так, відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Крім того, як зазначено в п. 5 вищевказаної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Водночас Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Із врахуванням встановлених у цій справі обставин, суд вважає, що у зв`язку із заподіянням позивачу шкоди його автомобілю в ДТП, розмір завданої йому шкоди, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди, визначений позивачем у розмірі 15 000 гривень є дещо завищеним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження завданої позивачу моральної шкоди у вказаному розмірі, а тому вважає, що відшкодування у розмірі 5000 гривень є таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості і не призводить до безпідставного збагачення. Щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 20 000 грн., то на момент винесення рішення ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного понесення цих витрат та їх відповідну оплату. Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові у справі № 826/1216/16 від 27.06.2018 р.: «Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.» Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 4 647 грн. 74 коп. Також суд зазначає наступне. Слід розмежовувати порядок проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення, за відсутності учасників справи. Порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено; загальний порядок ухвалення рішення застосовується, якщо розгляд справи відбувся з викликом учасників і вони брали участь у судовому засіданні. Зокрема, суд виходить до нарадчої кімнати (частина перша статті 244 ЦПК України); у нарадчій кімнаті суд приймає, складає та підписує рішення (повне чи скорочене) (частина друга статті 259 ЦПК України); повернувшись із нарадчої кімнати, суд проголошує рішення (повне чи скорочене) (частина перша статті 268 ЦПК України); датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене) (перше речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення (частина перша статті 272 ЦПК України); у разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення (частина друга статті 272 ЦПК України); у разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення (частина шоста статті 268 ЦПК України). Проголошення судового рішення передбачає надання публічності такому рішенню, дотримуючись принципу гласності судового процесу. Тобто проголошення судового рішення відбувається публічно або у закритому судовому засіданні лише під час перебування учасників справи у судовому засіданні у залі суду; у разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Так, сторони були повідомлені про судове засідання, призначене на 27 листопада 2023 року, завчасно, належним чином в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились. З урахуванням того, що розгляд справи, відбувався за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складення повного судового рішення - 04.06.2024. Схожі висновки Верховний Суд зробив у своїх постановах від 25 травня 2020 року у справі 464/8801/16-ц (провадження № 61-35930св18), від 03 червня 2021 року у справі № 522/6826/19 (провадження № 61-3778св21), від 22 червня 2021 року у справі № 495/3904/18 (провадження № 61-1172св21), від 24 червня 2021 року у справі № 522/14984/19 (провадження № 61-9632св20), від 30 червня 2021 року у справі № 523/7115/18 (провадження № 61-6241св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 462/2906/20 (провадження № 61-9829св21), а також в постанові Верховного суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року № 1519/2-5034/11. На підставі викладеного та

Outcome: partial