Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 20.09.2023 року в інтересах позивача [PERSON] до суду через систему "Електронний суд" звернулась адвокат Дабіжа О.А. з позовом до відповідача, в якому просить: - Визнати за [PERSON] право власності на 50% грошових коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 50% вартості квартири [ADDRESS] , а саме 546625 грн. - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 24.10.2023 року провадження по справі відкрито. 28.11.2023 року до суду надійшов відзив на позов. 06.12.2023 року через Електронний суд надійшла відповідь на відзив. 16.01.2024 року через електрону пошту суду надані по справі письмові поясненні представником відповідача. Ухвалою суду від 08.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала відзив на позов та просить в задоволенні позову відмовити. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах [PERSON] представник позивача [PERSON] посилається на те, що за час перебування в шлюбі подружжя [PERSON] придбало спільну квартиру [ADDRESS] . Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано, питання поділу шлюбного майна у рішенні не розглядалось. Після розірвання шлюбу позивач змінив місце проживання, в той час як відповідачка залишилась проживати у спільній квартирі разом із дітьми. Колишнім подружжям було прийнято спільне рішення щодо продажу вказаної квартири із подальшим поділом отриманих грошових коштів у рівних частинах. Задля цього позивач склав нотаріально посвідчену заяву про згоду на розпорядження спільним майном колишнього подружжя, якою надав дозвіл колишній дружині відчуження спільної квартири від 28 листопада 2018 року, де зазначив, що надає право колишній дружині на відчуження квартири на власний розсуд. 14 серпня 2023 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що відповідачка продала квартиру своїй матері [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2019 року, [PERSON] отримала від покупця 1 129 250 гривень у безготівковій формі. Але всупереч попереднім домовленостям між колишнім подружжям, відповідачка приховала від позивача факт продажу спільної квартири та на день подання позовної заяви не повернула позивачу грошові кошти в розмірі половини вартості проданої квартири, а саме 546 625 гривень. Позивач зазначає, що надаючи відповідачці право на відчуження квартири на власний розсуд, позивач не відмовився від права власності на дану квартиру, а отже не відмовлявся від половини коштів, що отримані від продажу квартири. Позивач вважає, що відповідачка умисно приховала від позивача факт продажу спільної квартири та порушила домовленості між колишнім подружжям щодо поділу коштів від продажу квартири. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] посилається на те, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] шляхом отримання кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту №11164934000 від 06.06.2007 року. Внаслідок укладання вищезазначеного договору у подружжя, якщо позивач вважає це майно сумісним, на той час виникли обов`язки щодо погашення кредиту та виплати передбачених кредитним договором грошових коштів. Також був укладений відповідний договір поруки. Представник відповідача стверджує, що позивач, ані як чоловік, ані як поручитель жодного разу не оплачував грошові кошти за зазначеним кредитним договором. Більш того, на час розлучення квартира була зареєстрована на ТОВ "Кей-Колект", яке оформило за собою право власності на квартиру через невиплату кредиту на підставі отриманого права вимоги у банку. Позивач був про це обізнаний. В подальшому відповідачка неодноразово була вимушена захищати право власності на зазначену в позовній заяві квартиру шляхом звернення до суду у зв`язку з тим, що погашення боргу відбувалось не за графіком, який був передбачений укладеним договором. Це було викликано тим, що навантаження щодо сплати кредиту в більшості покладалось на відповідачку, яка не була спроможна внаслідок об`єктивних економічних чинників своєчасно сплачувати борг за договором. Будь-якої участі у захисті права власності на квартиру позивач не приймав, і якщо б не дії відповідачки, яка з втратою права на квартиру, фактично, втрачала єдине місце проживання для себе і своїх дітей, право власності на квартиру так і залишилось б у колекторській компанії. В подальшому щоб не допустити повторної втрати права власності на квартиру було прийнято рішення продати квартиру матері відповідачки, що дозволило б відповідачці та дітям залишатись в квартирі. Відповідно до розписки від 28.11.2018 року позивач та відповідачка дійшли згоди, що грошові кошти, отримані внаслідок відчуження права власності на квартиру загальною площею 97,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будуть направлені на погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11164934000, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] 06.06.2007 року. Зазначений документ підписаний як позивачем, так і відповідачкою, що свідчить про досягнення взаємної згоди. Представник відповідача також зазначає, що стверджувати про наявність у позивача права отримання половини від суми, за яку було відчужено квартиру, немає підстав, адже він сам залишив згоду на розпорядження квартирою з метою погашення зобов`язань перед банком та колекторами. Більш того, позивач не приймав жодної участі у захисті права власності на квартиру та оплати зобов`язань по кредиту. У відповіді на відзив представник позивача посилається на те, що на момент укладення кредитного договору відповідачка знаходилася на 6-7 місяці вагітності, була домогосподаркою, ніде не працювала та не мала жодного доходу. Всіма питаннями, пов`язаними із погашенням боргу за кредитним договором, займався позивач, оскільки відповідачка була зайнята домашніми справами та доглядом за маленькими дітьми. Так, за період з 2007 по 2012 рік позивачем було сплачено приблизно половину кредитного боргу. Всі квитанції по сплаті за кредитним договором зберігалися у спільних документах подружжя та в подальшому залишилися в розпорядженні відповідачки. Тому на підтвердження викладеного, представником позивача надіслано адвокатський запит до АБ «УкрСибБанк» з проханням надати відповідні квитанції та інші документи. Після отримання відповіді, всі наявні докази буде долучено до матеріалів справи. В подальшому, коли дохід позивача змінився, подружжя спільно вирішило здійснювати подальші кредитні платежі за рахунок спільних грошових збережень подружжя. Крім того, оскільки спільні діти на той момент вже стали старшими, на відповідачку було покладено відповідальність за безпосереднє здійснення платежів за кредитним договором, а саме за своєчасну та стабільну передачу до банку грошових коштів, які вже були наявні у подружжя, а не зароблені відповідачкою, так як вона все ще не мала жодного доходу. Таким чином, твердження відповідачки, що позивач не оплачував грошові кошти за кредитним договором є абсолютно безпідставним та таким, що не відповідають дійсності. Крім того, в той час, як позивач продовжив сумлінно працювати та шукати нові можливості для утримання та підвищення достатку сім`ї, відповідачка не здійснювала платежів за кредитним договором. Дійсна доля сімейних грошових коштів, які відповідачка не донесла до банку для погашення боргу за кредитним договором позивачу не відома по сьогоднішній день. Отже, через легковажність та безвідповідальність відповідачки виник борг за кредитним договором, що в подальшому стало причиною судової тяганини із колекторською компанією та позбавлення подружжя права власності на квартиру. Окремо слід зауважити щодо обізнаності позивача про перехід права власності на квартиру до ТОВ «Кей-Колект» через невиплату кредиту. Так, на момент ухвалення рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект» від 30.03.2016 року, позивач не проживав у спірній квартирі, оскільки сторони фактично припинили шлюбні відносини та перебували на початковій стадії розірвання шлюбу. Таким чином, позивачу стало відомо про факт втрати подружжям права власності на спільну квартиру та подальшу судову тяганину тільки після того, як відповідачка звернулася до нього з метою підписання заяви про згоду на розпорядження спільним майном колишнього подружжя. А отже позивач жодним чином не міг приймати участі у поновлені права власності на квартиру. Також вартий уваги той факт, що квартира була придбана за 626 200 гривень. При цьому представник позивача зазначає, що з урахуванням того, що позивач виплатив приблизно половину боргу в період з 2007 по 2012 рік, залишок боргу склав приблизно 300 000 гривень. Проте відповідачка продала квартиру за 1 129 250 гривень, в зв`язку з чим навіть якщо відповідачка і використала грошові кошти на погашення залишку по кредитному договору, залишок вона в будь-якому разі повинна була розділити із колишнім чоловіком. В письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що посилання позивача на те, що він будь-де працював, забезпечував погашення кредиту, в свою чергу відповідачка ніде не працювала та не мала жодних збережень не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. Щодо розрахунку різниці між вартістю купівлі квартири, частиною погашеного боргу та вартістю продажу квартири, необхідно зазначити, що такий рахунок побудований виключно на припущеннях та доводі позивача про те, що ним погашено половину кредиту, при цьому без жодного доведеного факту та жодного документу, який свідчив би про реальний розмір заборгованості за кредитом на момент відчуження квартири. Навіть якщо виходити з суми боргу, яка існувала на 2014 рік, продаж квартири за 1129250 грн. не міг покрити борг за кредитом, відтак, про який залишок коштів від продажу йде мова, стороні відповідача незрозуміло. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.02.2017 року по справі №520/13880/16-ц, що набрало законної сили 14.03.2017 року, позов [PERSON] до ТОВ "Кей-Колект" про визнання недійсними договорів задоволено. Визнано Договір про надання споживчого кредиту №11164934000 від 06.06.2007 року, в частині п. 2.1., яким встановлено забезпечення зобов`язання [PERSON] заставою нерухомості - квартири, що складається з п`яти кімнат, загальною площею 97,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , недійсним. Визнано недійсним Договір іпотеки (нерухомого майна) від 06.06.2007 року, посвідчкний приватним нотаоріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі під №206 /а.с.26-34/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.08.2018 року по справі №520/496/17, що набрало законної сили 27.09.2018 року, позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 30.03.2016 року №14024598 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 97,60 кв.м., за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ". Визнано протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. щодо внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни від 30.03.2016 року №14024598. Скасовано запис про право власності №14024598 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни від 30.03.2016 року №14024598 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 97,60 кв.м., за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" (реєстраційний номер нерухомого майна 894107051101). Визнано протиправними дії ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 97,60 кв.м. /а.с.35-38/. 28.11.2018 року [PERSON] оформив заяву про згоду на розпорядження спільним майном колишнього подружжя, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А. /а.с.11/. У вказаній заяві позивач [PERSON] зокрема зазначив, що вищевказана квартира придбана колишньою дружиною [PERSON] у період перебування в зареєстрованому шлюбі, шлюбний договір та/або договір про поділ спільного майна подружжям не укладався та належить на праві спільної сумісної власності. Також позивач вказав, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків зазначеної заяви, нотаріусом роз`яснено, що він розуміє значення та умови цієї заяви та її правові наслідки, підтвердив дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки при її укладенні та підписанні. Окрім того, 28.11.2018 року оформлено розписку, підписану сторонами [PERSON] та [PERSON] , згідно з якою сторони дійшли згоди, що грошові кошти, отримані внаслідок відчуження права власності на квартиру загальною площею 97,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будуть направлені на погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11164934000, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] 06.06.2007 року /а.с.42/. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калініком О.Б., Продавець - [PERSON] передає (продає) у власність, а Покупець - [PERSON] приймає (купує) у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 14.08.2023 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 39, виданий 30.01.2019 року, видавник: Калінюк О.Б., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу /а.с.6-7/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч.1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено , що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору, укладеного [PERSON] з АКІБ "УкрСиббанк", була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення у вказаній квартирі залишилася проживати відповідач [PERSON] з дітьми, яка в подальшому після переоформлення квартири на ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" в зв`язку з наявною кредитною заборгованістю зверталася до суду для захисту та повернення права власності на квартиру. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 28.11.2018 року надав [PERSON] нотаріально посвідчену згоду на розпорядження спільним майном колишнього подружжя та, окрім того, сторони склали спільну розписку про те, що грошові кошти, отримані внаслідок відчуження права власності на квартиру, будуть направлені на погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11164934000, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] 06.06.2007 року. Доводи сторони позивача щодо того, що [PERSON] не підписував розписку або підписував "під тиском" суд відхиляє, оскільки вказані пояснення сторони позивача належними та допустимими в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказами не підтверджені. Також на підтвердження доводів сторони позивача щодо виплати [PERSON] половини кредитної заборгованості в той час як відповідач перебувала в декретній відпустці та не працювала будь-яких доказів до матеріалів справи не надано. Також суд відхиляє доводи та пояснення сторін щодо несплати позивачем аліментів, притягнення його до адміністративної відповідальності за домашнє насильство тощо, оскільки вказані пояснення не стосуються предмету спору. За таких обставин, враховуючи, що квартира була придбана під час перебування сторін в шлюбі за кредитні кошти, а також, що сторонами 28.11.2018 року було досягнуто домовленості, що кошти, виручені в наслідок відчуження квартири, будуть спрямовані на погашення кредитної заборгованості, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed