Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до свого повнолітнього сина [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є батьком двох синів - [PERSON] та [PERSON] . Позивач за станом здоров`я має статус особи з 3 групу інвалідності по причині трудового каліцтва і єдиним джерелом його доходу є пенсія в розмірі 2760 грн. на місяць. Зазначеного розміру доходу не вистачає для забезпечення потреб позивача, внаслідок чого він потребує матеріальної допомоги. Син позивача [PERSON] не має можливості надавати допомогу батькові, оскільки сам є непрацездатною особою, якому встановлено першу групу інвалідності з причини втрати зору. Відповідач є працездатною особою, отримує регулярну та стабільну заробітну плату і має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу, а тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом тільки до відповідача. Від відповідача заперечень проти позовних вимог до суду не надходило. 21.03.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.04.2024 на адресу суду від відповідача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, а при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. 18.04.2024 судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] 29.05.2024 від позивача на адресу суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Додатково у заяві вказується, що підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач припинив в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу позивачу, хоча раніше це робив. Натомість в квартирі, де проживає позивач, зареєстрований відповідач, його колишня дружина та двоє дітей, що унеможливлює отримання позивачем субсидії на відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою житлово-комунальних послуг. 03.06.2024 від представника третьої особи [PERSON] - адвокат Колотило Л.М., яка діє на підставі ордеру серії СА №1024625 від 20.05.2024, - на адресу суду надійшли письмові пояснення в яких вона просила повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що позивачем не доведено тих обставин, що розмір його доходів є значно нижчим за розмір його щомісячних витрат і що його пенсія не забезпечує йому його життєвих потреб та прожиткового мінімуму, а отже позивачем не доведено наявність в нього потреби в отримання матеріальної допомоги від відповідача, що унеможливлює задоволення його позовних вимог. 03.06.2024 від відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких він також зазначив, що не заперечує проти задоволення судом позовних вимог. Додатково у поясненнях зазначено, що раніше відповідач у добровільному порядку матеріально допомагав батькові, зокрема, в питаннях оплати вартості комунальних послуг. Натомість після розірвання шлюбу з дружиною відповідач став проживати окремо від своєї сім`ї і розмір його витрат значно збільшився. На теперішній час він зобов`язаний за рішенням суду сплачувати аліменти на користь колишньої дружини [PERSON] (третя особа) на утримання їх двох дітей в загальному розмірі частина від його заробітку, що істотно вплинуло на його майновий стан. Відповідач зазначає, що не заперечує свого обов`язку допомагати матеріально як своїм дітям, так і своєму непрацездатному батькові, але наразі існують умови, за яких він не може виконувати обов`язок з утримання свого непрацездатного батька, який потребує матеріальної допомоги. В судове засідання учасники справи не з`явились і про причин неявки не повідомили. В той же час позивач та відповідач у своїх письмових заявах просили провести розгляд справи у їх відсутність. Отже на підставі ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка всіх учасників справи в даному випадку не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач - [PERSON] , [INFO], - є батьком двох повнолітніх синів: [PERSON] , [INFO], старший син; [PERSON] , [INFO], молодший син /а.с. 5, 9/. За станом здоров`я позивач з 01.10.2007 є особою з третьою групою інвалідності внаслідок трудового каліцтва, внаслідок чого отримує пенсію по інвалідності, розмір якої з березня 2024 року складає 2980 грн. на місяць /а.с. 6-8/. Позивач проживає разом зі своїм молодшим сином, який є особою з інвалідністю з дитинства по зору (з 05.05.2000 встановлено 1 групу інвалідності) і потребує постійного стороннього догляду /а.с. 6/. Молодший син позивача отримує пенсію в разі втрати годувальника, розмір якої з березня 2024 року складає 3360,12 грн. на місяць /а.с. 11/. Відповідач є здоровою працездатною людиною, працевлаштований та має стабільну заробітну плату, але на теперішній час в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги батькові. В той же час відповідач має на утриманні двох дітей і за судовим рішення зобов`язаний сплачувати на користь своєї колишньої дружини аліменти на утримання таких дітей. Згідно постанови Черкаського апеляційного суду від 21.02.2024 у справі №711/7861/23 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання їх сина [PERSON] в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2024 у справі №711/7860/23 суд вирішив стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх доньки [PERSON] в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.11.2023 на період навчання і до закінчення дочкою навчання, але не довше, ніж до досягнення нею 23-х років. Натомість таке судове рішення не набрало законної сили, оскільки переглядається в апеляційному порядку і до теперішнього часу апеляційне провадження не закінчене. Зазначені обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, а відтак є загальновідомими і на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У зв`язку з похилим віком, вадами здоров`я та незначним розміром пенсії позивач стверджує, що потребує матеріальної допомоги, але відповідач не надає її в добровільному порядку, внаслідок чого останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин щодо обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 172 СК повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Згідно ч. 1 ст. 202 СК повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до положень ст. 205 СК суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц викладено правову позицію, що «тлумачення статті 202 СК свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.» За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач є батьком відповідача, має статус пенсіонера, інвалід 3 групи та отримує пенсію в розмірі 2760 грн. Окрім відповідача, у позивача є ще молодший син, який проживає разом з позивачем, але який також є інвалідом 1 групи, а відтак є непрацездатною особою і не може надавати матеріальної допомоги позивачу. До того ж молодший син позивача за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, який здійснюється позивачем. У свою чергу відповідач є здоровою працездатною особою, працевлаштований та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати і не заперечує наявності у батька потреби у матеріальній допомозі, а також спроможності відповідача надавати таку допомогу. Надаючи оцінку підставам стягнення з відповідача аліментів на утримання непрацездатного батька, зважаючи на доводи третьої особи, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч. 1 ст. 9 СК батьки та діти можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Справедливість, добросовісність та розумність відносяться до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення відповідних норм свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до яких учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Такому положенню кореспондує те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням засад диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, суд доходить висновку, що визнання відповідачем наявності у позивача потреби у матеріальній допомозі, а також обов`язку відповідача надавати таку допомогу, не суперечить визначальним засадам, на яких регулюються сімейні правовідносини, а відтак наявність у позивача доходу у вигляді пенсії, розмір якої перевищує мінімальний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, не перешкоджає ухваленню судом рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання непрацездатного батька. Надаючи оцінку позовним вимогам в частині розміру аліментів, суд бере до уваги, що позивач обґрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що він є непрацездатною особою, отримує пенсію, більшу частину з якої витрачає на придбання продуктів харчування, ліків і оплату комунальних послуг. Коштів, необхідних для забезпечення його життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище він потребує матеріальної допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється у розмірі 2920 гривень, а для осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня. В той же час відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати в Україні з 1 квітня 2024 року встановлюється на рівні 8000 грн. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості. Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Системний аналіз вищенаведених законодавчих норм дозволяє дійти висновку, що нормативно-правове регулювання змісту понять «прожитковий мінімум» та «мінімальна заробітна плат» мають єдину мету - визначення показника вартісної величини оцінки потреб фізичної особи, яка є достатньою для забезпечення реалізації права фізичної особи на гідне існування у суспільстві. При цьому саме показник мінімальної заробітної плати визначає мінімальний рівень належного матеріального забезпечення фізичної особи. За матеріалами справи судом встановлено, що розмір пенсії позивача складає близько 2800грн на місяць, тобто перевищує рівень показника прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, але такий розмір доходів менший загального показника прожиткового мінімум на одну особу (2920 грн.) та значно менший показника мінімальної заробітної плати (8000 грн.). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що середньомісячний розмір доходу відповідача за період з листопада 2022 року по жовтень 2023 року, після його оподаткування, складає близько 30 000 грн. При цьому відповідач має зобов`язання по утриманню двох своїх дітей. З огляду на наведене, а також враховуючи розмір доходу відповідача, наявність у відповідача на утриманні двох дітей, відсутність у позивача можливості отримання допомоги від іншого сина, суд вважає необхідним та достатнім стягувати з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 18.03.2024 (дати подання позову) і довічно, що сприятиме забезпеченню позивачу такого рівня матеріального становища, яке відповідатиме засадам гідного існування в українському суспільстві. За таких обставин суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Предметом позову були вимоги про стягнення аліментів, що за своєю сутністю відносяться до вимог майнового характеру, а отже за розгляд таких вимог відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті судовий збір в розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 1 січня 2024 року складає 1211,20 грн. (3028 грн. * 40%). Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial