Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виключити відомості про батька [PERSON] , [INFO] , з актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , за №443 від 12 серпня 2016 року, складеного Красноармійським міським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області. В обґрунтування позову зазначено, що 28 травня 2016 року між сторонами було укладено шлюб та [INFO] відповідач народила сина [PERSON] . Батьком дитини згідно ч.1 ст. 122 СК України був записаний позивач. Однак наразі позивач з цим не згоден. Вказує, що на початку травня відповідач приїхала від сестри з території РФ, де була на заробітках, після чого позивач з нею познайомився, в них з`явилися стосунки та вони вирішили одружитися. В цей час відповідач повідомила йому, що вона вагітна. Спочатку позивач вважав, що це його дитина, але потім йому стало відомо від знайомих, що це не його дитина, оскільки відповідач завагітніла, коли знаходилася в РФ. \~ \~ \~ \~Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального провадження. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2023 року дану справу прийнято до провадження судді Книш А.В. \~ \~ \~ \~11 липня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказує, що у позовній заяві позивач зазначає, що позивач познайомився з нею на початку травня (рік не зазначений, але з тексту вбачається, що це 2016 рік) та те, що у них з`явилися стосунки та вони вирішили одружитися; в цей час відповідач повідомила позивачу, що вона вагітна; спочатку позивач вважав, що це його дитина, але потім йому стало відомо від знайомих, що це не його дитина. Вважає, що дані твердження не можуть відповідати дійсності, так як з моменту знайомства позивача з відповідачкою (початок травня 2016 року) до народження дитини ( [INFO] ) пройшло трохи більше трьох місяців. Позивач не міг не знати, що вагітність триває дев`ять місяців, а не три місяці, так як це загальновідомий факт. Отже, при реєстрації народження дитини, яка проводилася за заявою позивача, позивач знав, що він не є батьком дитини, а тому не має права оспорювати батьківство відповідно до ч.5 ст. 136 СК України. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Додатково пояснив, що у сторін були відносини з 2015 року та коли вони одружувалися, то позивач вважав, що він є батьком дитини. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, посилалися на те, що позивачу було відомо, що дитина не його, державна реєстрації народження дитини проводилася за заявою позивача, який добровільно погодився вказати себе батьком дитини та казав, що справжнім батьком дитини є не біологічний батько, а той хто виховав дитину. Представник третьої особи ПОКРОВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ПОКРОВСЬКОМУ РАЙОНІ ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ, належним чином та завчасно сповіщений про дату і час розгляду справи, до судового засідання не з`явився, надав заяву розгляд справи без присутності представник та ухвалення рішення відповідно до норм діючого законодавства на підставі тих документів, які є в матеріалах справи. Вислухавши представника позивача [PERSON] , відповідача, представника відповідача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. \~ \~ \~ \~28 травня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2022 року розірвано (т.1 а.с.10, т.2 а.с.20-21). \~ \~ \~ \~ [INFO] народився [PERSON] , батьками у свідоцтві про його народження вказано сторін (т.1 а.с.11). \~ \~ \~ \~Народження дитини [PERSON] зареєстровано відповідно до статті 133 СК України, державна реєстрація актового запису про народження дитини була проведена за заявою позивача (т.1 а.с.67). \~ \~ \~ \~Відповідач в судовому засіданні визнала, що позивач не є батьком дитини. \~ \~ \~ \~15 серпня 2022 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на користь матері [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 05 серпня 2022 року до досягнення дитиною повноліття (т.2 а.с.22). Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що є кумом позивача, з яким познайомився в 2016 році, та знає з його слів, що позивач та відповідач познайомилися приблизно в 2014-2015 році та те, що відповідач їздила на заробітки у РФ. Також зі слів позивача свідок [PERSON] знає, що позивач думав, що це його син, але дізнався про те, що не він є батьком, вже тоді, коли розлучався з відповідачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що позивач є її братом та з його слів вона знає, що у позивача та відповідача були відносини. До весілля сторін свідок [PERSON] бачила відповідача лише один раз, рік не пам`ятає, зі сторонами у справі спілкувалася не часто, в який саме період у них були відносини та коли вони познайомилися свідок не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду повідомила, що відповідач є її племінницею та їй відомо, що вона десь рік працювала у Москві. В лютому 2016 року свідок [PERSON] від батьків відповідача дізналася, що остання вагітна, хто батько дитини свідку не відомо. У квітні 2016 року свідок [PERSON] дізналася, що відповідач почала зустрічатися з якимось хлопцем, але вона його не бачила. Також свідок повідомила, що в травні 2016 року відповідач з цим хлопцем одружилися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що відповідач є її двоюрідною сестрою та їй відомо, що остання в 2015 році була у Москві і повернулася до України вкінці року. В лютому 2016 року свідок [PERSON] дізналася, що відповідач приїхала з РФ вже вагітною. Також свідок [PERSON] вказала, що їй відомо, в квітні 2016 року відповідач почала зустрічатися з позивачем, а потім вони одружилися. Крім того, [PERSON] повідомила, що була свідком розмови родичів відповідача з позивачем з приводу того, що він не є батьком дитини та щодо відповідальності, на що він погоджувався та казав, що батьком є той, хто виховав дитину. Свідок [PERSON] суду повідомила, що видповидач є її племінницею та їй відомо, що в 2015 році відповідач їздила на заробітки в Москву, а потім в лютому 2016 року вона дізналася, що відповідач вагітна. Потім в квітні 2016 року свідок [PERSON] дізналася, що відповідач познайомилася з позивачем. Також свідок [PERSON] вказала, що вона думала, що позивачу було відомо, що дитина не його, оскільки в квітні 2016 року вже було видно, що відповідач вагітна. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, судом враховується наступне. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII). Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України). Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України). Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України). Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (згідно із частиною п`ятою статті 136 СК України). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України від 01 липня 2010 року N 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану"). Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України). Згідно із пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович проти Сербії", що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява N 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі N 127/25686/17 (провадження N 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі N 641/2867/17-ц (провадження N 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі N 127/25686/17 (касаційне провадження N 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі N 615/483/20 (касаційне провадження N 61-17337св20). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (згідно із частиною першою статті 264 ЦПК України). Судом установлено, що за відомостями із листа начальника Покровського відділу ДРАЦС у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) народження дитини [PERSON] зареєстровано відповідно до статті 133 СК України, державна реєстрація актового запису про народження дитини була проведена за заявою позивача (т.1 а.с.67). Також відповідач не заперечувала, що дитина не має кровного споріднення (не є біологічним сином) позивача, а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують встановлення. З досліджених письмових доказів, а також показів свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які узгоджуються між собою, судом встановлено, що позивач знав, що не є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Також це підтверджується пред`явленням цього позову лише після звернення відповідача із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини. Крім того, судом враховується, що в позовній заяві позивач визнав, що познайомився з відповідачем лише після того, як вона приїхала з РФ, приблизно на початку травня, в той час як дитина народилася в серпні 2016 року, тобто після сплину близько 4 місяців з часу знайомства (т.1 а.с.2). Таким чином, позивач не може оспорювати своє батьківство відповідно до частини п`ятої статті 136 СК України. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] судом до уваги не беруться, оскільки вони особисто не були свідком будь-яких обставин у справі, а вся інформація, повідомлена ними у судовому засіданні відома їм зі слів позивача, що у відповідності до частини другої статті 90 ЦПК України не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивачем та його представником суду не надано. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, у задоволенню позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed