Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-09 00:00:00

Позивач перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить усунути перешкоди власнику Київській міській раді у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з обліковим кодом 63:397:0031 (площею 8,086 га) шляхом скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2015 року, індексний номер: 27293846, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на майно - садовий будинок [ADDRESS] , номер відомостей про речове право - 12641824, номер запису про право власності - 12641824, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на нього; усунути перешкоди власнику Київській міській раді у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з обліковим кодом 63:397:0031 (площею 8,086 га) шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянського Дмитра Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.04.2014 року, індексний номер: 12247270, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на майно - садовий будинок [ADDRESS] , номер відомостей про речове право - 5265185, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на нього; усунути перешкоди власнику Київській міській раді у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з обліковим кодом 63:397:0031 (площею 8,086 га) шляхом зобов`язання [PERSON] знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2005 року, індексний номер: 27293846. Позивач мотивує свої вимоги тим, що рішенням Київської міської ради від 23.12.2004 року № 878/2288 «Про створення регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови» створено регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови» на площі 1 214,99 га. Згідно з переліком територій, зазначених у додатку. Відповідно до п. 27 Переліку територій, на основі яких створюється регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови», острів Венеціанський площею 187,5 га є однією з територій, на основі якої створено регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови», керівною організацією цієї території визначено КП «Плесо». Острів Венеціанський є територією природно-заповідного фонду, на якому розташована земельна ділянка площею 8,06 га (обліковий код: 63:397:0031), власником якої є територіальна громада столиці в особі Київської міської ради. Вказана земельна ділянка за категорією належить до земель водного фонду (водоохоронна зона). Однак, на даний час право власності територіальної громади м. Києва на острів порушено у зв`язку із незаконною реєстрацією 21.12.2015 року на його території за відповідачем [PERSON] права власності на майно загальною площею 134,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна земельна ділянка). Так, колишній генеральний директор КП «Плесо» [PERSON] , який є батьком відповідача [PERSON] , самовільно збудував дерев`яний будинок та господарські споруди на прилеглій до будинку території за адресою: [ADDRESS] , що встановлено у судовій справі № 761/41181/17, яка розглядалась Шевченківським районним судом м. Києва. Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року у справі № 761/41181/17 визнано вчинення колишнім генеральним директором КП «Плесо» [PERSON] , кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 197-1 та ч. 2 ст. 364 КК України, а саме: що він, діючи умисно, з метою самовільного зайняття земельної ділянки в особистих цілях, в період з 2007 року по 2009 рік (включно) самовільно збудував без наявних дозвільних документів, які дають право проводити будівельні роботи, дерев`яний будинок та господарські споруди на прилеглій до будинку території за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 63:397:031, яка є водоохоронною зоною та на якій згідно із законодавством України заборонено будівництво будь-яких споруд. У подальшому, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.В. 08.04.2014 року видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності на вказаний дерев`яний будинок. На підставі вказаного свідоцтва відповідач [PERSON] 08.04.2014 року зареєструвала за собою право власності на садовий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 333492880366, рішення про державну реєстрацію № 12247270 від 08.04.2014 року. У подальшому між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 21.12.2015 року укладено договір купівлі-продажу майна № 3488, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. Разом з тим, будівництво майна на спірній земельній ділянці, набуття на нього прав власності, а також реєстрація відповідних прав є незаконною, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 06 травня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного та водного фондів. 10 червня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва клопотання позивача про зміну порядку розгляду справи залишено без задоволення. Попри отримання 22.05.2024 року відповідачем [PERSON] копії ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою, відповідачі не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 23.12.2004 року № 878/2288 «Про створення регіонального ландшафтного парку «Дніпровські острови» створено регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови» на площі 1 214,99 га. Згідно з переліком територій, зазначених у додатку. Відповідно до п. 27 Переліку територій, на основі яких створюється регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови», острів Венеціанський площею 187,5 га є однією з територій, на основі якої створено регіональний ландшафтний парк «Дніпровські острови», керівною організацією цієї території визначено КП «Плесо». Острів Венеціанський є територією природно-заповідного фонду, на якому розташована земельна ділянка площею 8,06 га (обліковий код: 63:397:0031), власником якої є територіальна громада столиці в особі Київської міської ради. Вказана земельна ділянка за категорією належить до земель водного фонду (водоохоронна зона). (Том 1 а.с. 153-156, 157-159, 161-163, 178, 179, 180) Згідно Довідки КП по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 25.05.2017 року № 1682, між КП «Плесо» в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки від 01.06.2009 року про передачу у строкове, платне володіння та користування земельної ділянки в межах м. Києва за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 63:3976031, річна плата за яким встановлюється у розмірі 3 відсотка від нормативної грошової оцінки та сплачується у грошовій формі. Вказаний договір укладений в порушення норм Земельного кодексу України та положень статуту КП «Плесо». За період з 01.06.2009 року по 31.12.2015 року КП «Плесо» не отримувало плату за фактичне користування земельною ділянкою від [PERSON] (Том 1 а.с. 175-176, 207, 208-211, 215-220) 08.04.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.В. на підставі заяви [PERSON] від 01.04.2014 року прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на садовий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , якій видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.04.2014 року. (Том 1 а.с. 233, 234) 21.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., реєстровий номер № 3488, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав садовий будинок [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 236-240, 241, 242) Згідно Листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05.05.2016 року № 05707-8596, рішення щодо передачі в оренду земельної ділянки на Броварському проспекті, 4, кварталі 1 Київською міською радою не приймалось; документи, що посвідчують право власності чи користування (оренди) на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:63:397:0031, які були визначені ст. 126 Земельного кодексу України, Головним управлінням земельних ресурсів не реєструвались та не видавались, вказаний кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався; на сьогодні в міському земельному кадастрі земельна ділянка з обліковим колом 63:397:031 площею 80859,29 кв.м. в Гідропарку обліковується за КП «Плесо» на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування. (Том 1а.с. 164-165, 166-167) Згідно Листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. києві від 01.04.2016 року № 10/26-7/0104/09 станом на 31.03.2016 року Департамент не видавав і не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, що дають право на виконання будівельних і підготовчих робіт за адресою: [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 182-183) Згідно листа Дніпровської районної в м. києві державної адміністрації від 27.03.2016 року № 2229/43/4/103 адміністрація не приймала розпорядження про присвоєння поштових адрес садовим будинкам № [NUMBER] , [ADDRESS] , літ. «А». (Том 1 а.с. 184) За даними Листа Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 13.05.2016 року № 1477/7/26-53-13-05-07, відповідно до витягу з бази даних «Кадастр» по юридичних особах земельна ділянка з кадастровим номером 63:397:031 знаходиться у використанні КП «Плесо», площа ділянки 8,0859 га. (Том 1 а.с. 221-222) Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року у справі № 761/41181/17 звільнено [PERSON] , [INFO] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Звільнено [PERSON] , [INFO] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції від 30.04.2019 року), від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно [PERSON] , [INFO] , ч. 4 ст. 197-1, ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції від 30.04.2019 року), відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100000000359 від 18 квітня 2015 року - закрито. Цивільний позов, заявлений прокурором до [PERSON] , залишено без розгляду. (Том 1 а.с. 244-250) Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таки, згідно змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року у справі № 761/41181/17 встановлено, що [PERSON] , в період з 2007 року по 2009 рік (включно), точного часу досудовим слідством не встановлено, самовільно збудував на самовільно зайнятій земельній ділянці загальною площею 0,0130 га дерев`яний будинок та господарські споруди на прилеглій до будинку території загальною площею 0,0238 га, кадастровий номер земельної ділянки 63:397:031, що розташована за адресою: [ADDRESS] (1 квартал). Відповідно до Листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області, за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по [ADDRESS] , встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:397:0031 за адресою: [ADDRESS] , розташований одноповерховий дерев`яний (з круглого бруса) будинок з мансардою. Ділянка розміщена . навпроти оз. Берізка, що знаходиться на о. Гідропарк у м. Києві. Крім того, на ділянці біля будинку, розміщена металева будка, невстановленого призначення. Ділянка не огороджена, має вільний доступ. Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:63:397:0031, яка знаходиться за адресою: просп. Броварський, 4 (1 квартал) в м. Києві документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою, у порядку встановленому постановою КМУ від 09.09.2009 № 1021, територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у м. Києві, не реєструвались. Станом на теперішній час відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:397:0031 в Державному земельному кадастрі на території м. Києва, відсутні. Враховуючи викладене, земельна ділянка використовується з порушенням вимог статей 125 та 126 Земельного кодексу України, про що складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19.04.2017 № 10-10-0.411-254/91-17. Відповідно до Закону України «Про оренду землі» орендодавцем земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є Київська міська рада в межах повноважень, визначених законом. Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та іншими законами України і договором оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передавати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад. Також, відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України розпорядження землями в межах м. Києва, якій діяв на момент будівництва даного будинку, віднесено виключно до повноважень Київської міської ради. Згідно зі статтею 24 Закону України «Про планування та забудову територій», якій діяв на момент будівництва вказаного будинку» фізичні і юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад. Київської та севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування. Крім того, згідно інвентарної справи № 119691 виготовленої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зазначений будинок визначено як самочинно збудованим. Згідно Листа Департаменту земельних ресурсів №057024-5867 від 30.03.2016, надано витяг з бази даних міського земельного кадастру, відповідно до якого земельна ділянка на о. Гідропарк ( о.к. 63:397:031) є водоохоронною зоною. Відповідно до порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486, із змінами внесеними згідно з Постановою KM №72 від 24.01.2002, у межах водоохоронних зон виділяють землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88- 91 Водного кодексу України. Відповідно до ст. 89 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Таким чином, [PERSON] , в порушення Закону України «Про планування та забудову територій», Земельного кодексу України, Водного кодексу України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486, діючи умисно, з метою самовільного зайняття земельної ділянки в особистих цілях площею 0,0130 га, в період з 2007 року по 2009 рік (включно), самовільно збудував, без наявності дозвільних документів, які дають право проводити будівельні роботи дерев`яний будинок та господарські споруди на прилеглій до будинку території загальною площею 0,0238 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 63:397:031, яка є водоохоронною зоною, та на якій згідно законодавства України, заборонено будівництво будь-яких споруд. За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.12.2023 року садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 134,1 кв.м. зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2015 року. (Том 2 а.с. 1-4) Згідно Листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19.09.2023 року № 062/14-12508, згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , Бюро в 2010 році проводило технічну інвентаризацію садового будинку літ «А». Довідка про знищення/знесення садового будинку літ «А» в Бюро не замовлялась, відповідно і не видавалась. (Том 2 а.с. 8) Згідно положення ч. 1 ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Відповідно положень ч. 1 ст. 61; п. г) ч. 2 ст. 61 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 89; п. 4) ч. 2 ст. 89 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочини, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначені статтею 228 ЦК, є такі, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Статтею 236 Цивільного кодексу України, визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зауважено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Такий правовий висновок був покликаний врегулювати ситуацію, в якій майно вибувало з володіння власників внаслідок укладення недійсного правочину, вчиненого поза волею власника, оскільки у судовій практиці мали місце справи, коли після укладення першого правочину, підстави для визнання якого недійсним, встановлювалися судами, набувач майна за цим правочином здійснював перепродаж спірного майна й такі наступні угоди були неодноразові. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 756/13679/16-ц) (а.с. 75-78) Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20). Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено нікчемність Договору купівлі-продажу садового будинку від 21.12.2015 року, а саме: садового будинку [ADDRESS] , збудованого на земельній ділянці з обліковим кодом 63:397:0031, яка належить на праві власності територіальній громаді столиці в особі Київської міської ради, шляхом проведення відповідачем [PERSON] самочинного будівництва, без дозволу на забудову та згоди місцевих органів влади і землекористувача щодо набуття права власності на вказане нерухоме майно, яке не прийнято в експлуатацію, та без присвоєння об`єкту поштової адреси. Таким чином, Договір купівлі-продажу садового будинку від 21.12.2015 року вчинено щодо об`єкту нерухомого майна, державна реєстрація права власності на який набута [PERSON] без достатніх правових підстав, тому правочин щодо відчуження такого об`єкту нерухомого майна є нікчемним та визнання недійсним не вимагає. Крім того, судом встановлено, що нікчемність Договору купівлі-продажу садового будинку від 21.12.2015 року полягає також у порушенні публічного порядку, оскільки такий правочин спрямований на незаконне користування земельною ділянкою державної власності прибережної захисної смуги, що є природоохоронною територією, об`єктом права власності українського народу, таким чином, посягаючи на суспільні, економічні та соціальні основи держави. Таким чином, встановивши незаконність побудови самочинного будівництва та нікчемність договору щодо його відчуження, з огляду на вищенаведені зміни до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наведені висновки Верховного Суду, вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2015 року, індексний номер: 27293846, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на майно - садовий будинок [ADDRESS] , номер відомостей про речове право - 12641824, номер запису про право власності - 12641824, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на нього та вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянського Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.04.2014 року, індексний номер: 12247270, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на майно - садовий будинок [ADDRESS] , номер відомостей про речове право - 5265185, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на нього, - суд визнає належним способом захисту порушеного права позивача в розрізі даного спору. В частині вимог позивача про зобов`язання [PERSON] знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2005 року, індексний номер: 27293846, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У своїй постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив наступне. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Згідно з частиною третьою статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України). З контексту частин третьої, четвертої статті 376 Цивільного кодексу України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно. При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15. (постанова Верховного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц) З огляду на вищенаведені положення норм цивільного законодавства та, ураховуючи правові висновки Верховного Суду щодо аналізу правових підстав застосування положень статті 376 ЦК України, суд вважає безпідставним пред`явлення позивачем вимоги про зобов`язання відповідача [PERSON] здійснити знесення за власний рахунок самочинно побудованого спірного нерухомого майна - оскільки спірний будинок, який збудовано без належних документів та на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети, що встановлено в межах розгляду даної справи, побудовано відповідачем [PERSON] , тому у порядку положень статті 376 ЦК України, саме на відповідача [PERSON] законом покладено обов`язок його знесення, однак в розрізі даного спору позивачем не пред`явлено відповідної вимоги до [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного та водного фондів підлягає до часткового задоволення. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 5 368,00 грн., тобто по 2 684,00 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: partial