Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

У позовній заяві позивач вказувала, що нею 14 вересня 2021 року було особисто передано грошові кошти в сумі 17\~000 доларів США [PERSON] . На підтвердження отримання грошових коштів, відповідач надав власноручно написану розписку від 14 вересня 2021 року, в якій вказав термін погашення свого зобов`язання 14 березня 2022 року. Позивачка зазначила, що відповідач частково виконав зобов`язання, повернувши частину коштів у сумі 10\~000 доларів США, однак залишок коштів у сумі 7000 доларів США не повернув у визначені договором строки. На підставі вищевикладеного позивач просить: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів в розмірі 263550 грн., у рахунок погашення боргу за розпискою від 14 вересня 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явилась. На адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з огляду на те, що позивачка обрала невірний спосіб захисту, на обґрунтування своїх доводів надав суду письмові пояснення. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: 14 вересня 2021 року позивачкою передано [PERSON] грошові кошти в сумі 17\~000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів, відповідач надав власноручно написану розписку від 14 вересня 2021 року, в якій вказав термін погашення свого зобов`язання 14 березня 2022 року, що підтверджується відповідною розпискою. Згідно доводів позивача, що не заперечувалось стороною відповідача, боргове зобов`язання відповідачем частково виконано у сумі 10\~000 доларів США, невиконаною залишається зобов`язання повернення грошових коштів у сумі 7000 доларів США. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною\~1 статті\~526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною\~1 статті\~626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині\~1 статті\~627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною\~1 статті\~1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини\~1 статті\~1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 369/8122/21, судом зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду на приписи частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Подібні правові\~висновки викладені\~у Постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 23\~жовтня 2019\~року у справі № 723/304/16-ц та у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. На тотожні способи виконання зобов`язання в іноземній валюті звертав у попередньому Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду\~у постанові від 25\~липня 2018\~року в справі №\~308/3824/16-ц, де зазначив, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 зробила такий правовий висновок: "Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність",\~Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю",\~Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні\~цінності": валюта\~України грошові\~знаки у\~вигляді банкнотів,\~казначейських білетів,\~монет і\~в інших\~формах,\~що перебувають\~в обігу\~та є\~законним платіжним\~засобом на\~території України,\~а також\~вилучені з\~обігу або\~такі,\~що вилучаються\~з нього,\~але підлягають\~обмінові на\~грошові знаки,\~які перебувають\~в обігу,\~кошти на\~рахунках,\~у внесках\~в банківських\~та інших\~фінансових установах\~на території\~України; іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього\~Декрету\~надалі під\~термінами:\~"валюта\~України"\~розуміється як\~власне валюта\~України,\~так і\~платіжні документи\~та інші\~цінні папери,\~виражені у\~валюті України; "іноземна\~валюта":\~розуміється як\~власне іноземна\~валюта,\~так і\~банківські метали,\~платіжні документи\~та інші\~цінні папери,\~виражені в\~іноземній валюті\~або банківських\~металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; Таким чином, у Законодавстві України відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тобто, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є\~повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Суд бере до уваги також і той факт, що відповідачем умови Договору (розписки) були частково виконані у валюті зобов`язання, що відповідає умовам договору, які були погоджені сторонами добровільно. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. У постанові від 17.06.2021 року № 243/8040/17 Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Отже, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: "обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача". Ураховуючи викладене, беручи до увагу постанову Верховного Суду від 13\~червня 2018\~року у справі №\~750/12868/16-ц, де міститься висновок про те, що, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, зважаючи на те, що у позику, за борговим документом, оригінал якого позивачка надала до суду є іноземна валюта Долар США, однак за змістом позовних вимог, позивачка просить стягнути із відповідача не визначену договором суму позики іноземну валюту Долар США, а гривневий еквівалент, що на думку суду суперечить як вимогам Договору, яким слід вважати розписку, а також суперечить вимогам положень Цивільного Кодексу України (ст. 1046, 1049, 526), суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч.2\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено часткового, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне здійснити відшкодування судових витрат за рахунок держави.

Outcome: dismissed