Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Шипіцина О.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачка перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.09.2007, в шлюбі у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2019 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу і до теперішнього часу дитина проживає з позивачкою. Відповідач з 05.09.2019 по жовтень 2023 року сплачував грошові кошти (аліменти) на утримання дитини нерегулярно та не у достатньому розмірі. Починаючи з листопада 2023 року відповідач повністю перестав приймати участь в утриманні дитини, тому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. В судове засідання позивачка, представник позивачки не з`явились. Звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, у судове засідання не з`явився. До суду надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. У цій заяві також зазначив, що не заперечує проти задоволення позову про стягнення з нього аліментів, однак заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі, оскільки не надано акт виконаних послуг. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі з 21.09.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2019. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та [PERSON] , та визнається відповідачем. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Оскільки відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, він зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Домовленостей щодо виконання батьком свого обов`язку по утриманню дитини між сторонами не досягнуто. З урахуванням\~встановлених обставин,\~суд дійшов\~ висновку,\~що з\~відповідача слід\~стягнути аліменти\~на утримання\~дитини у\~розмірі 1/4\~частки \~з усіх\~видів заробітку\~(доходу),\~але не\~менше ніж\~50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення з вказаним позовом до суду і до повноліття дитини. Щодо стягнення аліментів за минулий період суд дійшов висновку, що вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2\~ст. 191 СК України\~встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Представником позивачки в позовній заяві зазначено, що відповідач з часу розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем і до жовтня 2023 року нерегулярно сплачував грошові кошти на утримання дитини. В обґрунтування\~підстав позову\~в частині\~стягнення аліментів\~за минулий\~період позивачка\~посилається на\~те,\~що вона\~27.11.2023\~направляла на\~адресу відповідача\~лист-вимогу\~з проханням\~сплачувати грошові\~кошти на\~утримання дитини,\~25.12.2023направляла лист-вимогу з проханням сплачувати грошові кошти на утримання дитини та застереженням, що у разі невиконання вимоги вона звернеться до суду з позовом про стягнення аліментів. У відповідь на це [PERSON] листом від 04.12.2023 повідомив про неможливість сплачувати кошти на утримання дитини у зв`язку з тимчасовими матеріальними труднощами, які має вирішити протягом двох-трьох тижнів, листом від 29.12.2023 повторно повідомив про неможливість сплачувати кошти на утримання дитини у зв`язку з тимчасовими матеріальними труднощами. На думку суду, наведене не свідчить про те, що заявниця вжила всіх заходів для отримання аліментів на утримання дитини з січня 2024 року, звернувшись за вказаних обставин з позовом про стягнення аліментів у травні 2024 року, а відповідач ухилявся від їх сплати у цей період, оскільки не встановлено, що він приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагував на направлені йому листи, свідомо ухиляючись виконувати свої обов`язки щодо утримання дитини. З огляду на заяву відповідача по справі, суд звертає увагу на положення ч.4 ст. 206 ЦПК України, згідно з якою у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заява відповідача від 14.05.2024 про те, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, за своїм змістом не є заявою про визнання позову у повному обсязі, а тому не вирішується судом в порядку ст. 206 ЦПК України. Таким чином, оскільки підстав для стягнення аліментів з відповідача за попередній період судом не встановлено, позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частина 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 зроблено висновок, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма\~статті 141 ЦПК України). На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги № 30-04/2024 від 30.04.2024; додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги № 30-04/2024 від 30.04.2024; акт приймання-передачі виконаних послуг від 14.05.2024, який містить відомості про обсяг виконаних робіт та їх вартість, та рахунок на оплату №6 від 30.04.2024 на суму 6000,00 грн. При визначені розміру витрат на правничу допомогу суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. З клопотанням про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката з підстав неспівмірності таких витрат відповідачем не заявлялось. Відтак, враховуючи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку, що вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Беручи до уваги, що позивачка на підставі п. 3 ч. 1 ст.\~5\~ЗУ «Про\~судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial