Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кафтасьєва Г.В., звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про встановлення факту прийняття ним спадщини, яка відкрилась після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . 08 грудня 1989 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , синові [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Чорнобай З.Л., за реєстровим номером 2-426. Заповіт є чинним та не скасований, оригінал зберігається у позивача. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері як за заповітом, так і законом. Спадкодавцю належало спадкове майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1984 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Прудник Н.Г., за реєстровим номером 2086. У 1990 році позивач переїхав до міста Кривого Рогу Дніпропетровської області до будинку своєї матері та проживає у ньому разом з родиною по цей день, та проживав разом з мамою на момент її смерті та фактично прийняв після неї спадщину. У 2024 році позивач звернувся до державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори задля оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 квітня 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки позивач не надав доказів прийняття спадщини та з даної підстави позивачу рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері. Оскільки позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою про встановлення факту прийняття спадщини для подальшого оформлення спадщини. Ухвалою суду\~від 13\~травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано докази. У судове засідання сторони у справі не з`явились. Представник позивача адвокат Кафтасьєва Г.В. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Таборовець Н.В. просила розглянути справу за відсутності представника виконкому, при відсутності інших спадкоємців заперечень щодо вимог позивача не мають, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Оскільки відповідачі визнали пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд, враховуючи положення статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Статтями 15 та 16\~Цивільного Кодексу\~України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу та одним із способів захисту прав та інтересів є, зокрема, визнання права; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] (а.с. 9, 10 - копії свідоцтв про народження, про смерть). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12 копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.1984). 08\~грудня 1989\~року [PERSON] \~склала заповіт\~(а.с.\~11),\~яким заповіла\~належний їй\~житловий будинок з\~господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Чорнобай З.Л., за реєстровим номером 2-426. Заповіт є чинним та не скасований, оригінал зберігається у позивача. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері як за заповітом, так і законом. Відповідно до матеріалів спадкової справи №145/2024, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем за заповітом та першої черги за законом є [PERSON] , який подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини лише 26 квітня 2024 року. Відповідно у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу нотаріусом було відмовлено, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 квітня 2024 року, у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 14). За положеннями п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові правовідносини регулюються ЦК України після 01 січня 2004 року, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, то такі правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно із п. 23зазначеної Постанови, у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р, №18/5, яка діяла на час виникнення спірних правових відносин, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: -довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; -довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; -копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; -запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», «Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини)», «У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні», «Судам необхідно розмежовувати пропуск строку для прийняття спадщини, прийняття спадщини особами, які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР)». Згідно із Постановою Пленуму ВСУ №4 від 24.06.1983 (із змінами внесеними Постановами від 25.12.1992, 25.05.1998, що діяла на час відкриття спадщини), п. 4 визначено, що якщо в шестимісячний строк позивач фактично вступив в управління спадковим майном, або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Відповідно до інформації з виконкому щодо реєстрації місця проживання від 23.04.2024 [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 08.08.1991, знята з реєстрації 19.06.1992, станом на 08.10.1991 за вищевказаною адресою зареєстровані особи відсутні. Позивач, у свою чергу, з 19 червня 1992 року зареєстрований у спірному домоволодінні (а.с. 7, 8) та відповідно після смерті матері вступив у володіння та управління спадковим майном. Відповідно п. 3.21. глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 553 Цивільного кодексу УРСР, він не заявив про відмову від неї. Згідно із\~ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи викладене, суд вважає встановленим, що матір позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , на законних підставах володіла спірним домоволодінням та її син, [PERSON] , фактично прийняв спадщину після її смерті шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, тому є підстави для встановлення факту прийняття позивачем спадщини. Оскільки іншого шляху для захисту прав позивача немає, позовні вимоги слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved