Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

У січні 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк" (далі - відповідач 1) про визнання частково недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог остання зазначила, що Між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ZРD0G200000057 від 06 серпня 2007 року, відповідно до якого відповідач надав позивачу споживчий кредит у розмірі 7000,00 доларів США, цільове використання кредиту - купівля квартири. Згідно п. 7.1. кредитного договору позичальником щомісячно сплачується винагорода за надання : фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3. Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 - гривні за кожний день прострочення. Позивач вважає, що кредитний договір не повністю відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі умови, а тому підлягає визнанню частково недійсним. На підставі викладеного просила суд визнати недійсним п. 4.1. та частково недійсним (в частині сплати «винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати») п. 7.1 Кредитного договору №ZPD0G200000057 від 06 серпня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/187/18-ц та призначено підготовче судове засідання. 19.01.2018 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач не погоджується з позовною заявою, просила відмовити у задоволення позову, вказавши, що зміст Кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; при укладенні Кредитного договору була досягнута між сторонами згода з усіх істотних умов договору; Кредитний договір був укладений в встановленій законодавством формі - письмовій; Кредитний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; позичальник при укладенні Кредитного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення Позичальника було вільним і відповідало його внутрішній волі. Крім того, просила застосувати строки позовної давності. 05.03.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, вказала, що фактично позивачу про порушення прав та законних інтересів стало відомо лише у вересні 2016 року після отримання юридичного аналізу умов кредитного договору. Зазначила, що відповідач так і не пояснив, які саме послуги надаються позивачу за вказану винагороду та не надав доказів законності нарахування та включення щомісячної сплати позивачем цих сум. 24.05.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2018 року занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача про залучення співвідповідача Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" до участі в розгляді цивільної справи № 757/187/18-ц - задоволено. Залучено у якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" до розгляду цивільної справи № 757/187/18-ц. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2018 року занесеною до протоколу судового засідання замінено назву відповідача 1 на Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК». 02.01.2019 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач 2 вказує, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вказав, що в даному питанні позивач намагається ввести суд в оману вказуючи, що винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту є комісією. Згідно до п. 6.3 Кредитного договору всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться Позичальником за даним Договором є відсотками у розумінні Цивільного Кодексу України. Тобто винагорода за надання фінансового інструменту не підпадає під виняток і є відсотками за кредитом, а не додатковою комісією. Твердження позивача, що розмір пені 0,15% є непропорційно великим та таким, що встановлює несправедливі умови договору жодним чином не обґрунтовані. Щодо невідповідності ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону України "Про захист прав споживачів", то пеня не може перевищити 50% гривневого еквіваленту суми кредиту (34300 доларів США), тому, що пеня нараховується не на всю суму кредиту відразу, а лише на суму простроченого платежу. Так, в межах річного строку пеня буде нарахована за 12 місяців на 1 платіж, за 11 місяців на 1 платіж, і так далі. Тобто, в будь-якому випадку вона не перевищить гривневого еквіваленту 17 150 доларів США. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. 21.05.2019 року судом було здійснено запит до відповідача 2 з вимогою надати суду документи, які засвідчують перехід права вимоги за Кредитним договором № ZРD0G200000057 від 06 серпня 2007, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] до ПАТ «Акцент-Банк». 22.07.2019 року на адресу суду від відповідача 2 на запит суду надійшли документи на витребування. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/187/18-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява від позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у відзиві просив розглядати справу у відсутність представника відповідача 2, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб. Так, матеріалами справи встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ZРD0G200000057 від 06 серпня 2007 року (далі - Кредитний договір), відповідно до якого відповідач 1 надав позивачу споживчий кредит у розмірі 7000,00 доларів США, цільове використання кредиту - купівля квартири. 01.11.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1, який засвідчує перехід права вимоги за Кредитним договором. Позивач, обґрунтовуючи вимогу щодо визнання недійсним п. 4.1 Кредитного договору, посилається на рішення ВССУ від 22.03.2017р. у справі № 381/1114/16 та п.5. ч.З ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.5) ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - «встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором». Компенсація у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» не є пенею, оскільки пеня це штрафна санкція (неустойка), що обчислюється у відсотках суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом спору у справі № 381/1114/16, яку розглядав ВССУ та на яку посилається позивач, є визначення процентної ставки за кредитним договором, а не пені, як виду санкції за порушення виконання зобов`язань Позичальником. Тобто позивач підмінює поняття та вид встановленої в кредитному договорі умови. В наведеному судовому рішенні, йде мова про підвищену відсоткову ставку, яка виражається в сумі річних, а позивач рахує встановлену п. 4.1 Кредитного договору - пеню, як суму річних, але це є грубою помилкою, оскільки пеня нараховується у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, та не має жодного відношення до суми річних (відсоткової ставки за кредитним договором). Щодо вимоги про визнання частково недійним (в частині сплати «винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати») п. 7.1 Кредитного договору №ZPD0G200000057 від 06 серпня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , суд вказує наступне. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, відповідно до матеріалів справи, умову про сплату Позичальником винагороди Банку, обумовленої п.7.1 Розділу «Особливі умови» Кредитного договору, а саме - «за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати» - були узгоджені сторонами при його укладенні, тобто Позичальник погодився саме з таким видом та розміром винагороди, порядком надання кредиту та порядком його погашення. Всі ці умови чітко прописані у Кредитному договорі та не можуть мати жодного подвійного розуміння та/або змісту. До того ж, матеріалами справи встановлено, що позивач, на протязі дії Кредитного договору сплачувала встановлений розмір винагороди (комісії) та не ставила питання щодо незгоди з цим пунктом - раніше. Відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною У розумінні ст. 1 «Визначення термінів» ЗУ «Про захист прав споживачів» -послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, суд приходить до висновку, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам, а саме: комісія повинна бути платою за конкретну послугу, тобто матеріальне або нематеріальне благо, яке надається банком Позичальнику за замовленням останнього; кредитний договір має містити чіткий розмір комісії, порядок ії нарахування та сплати. Отже, всі ці умови саме передбачені в Кредитному договорі, на який посилається Позивач. Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України віл 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витраті: банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яки і обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункт* 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходячи з вищезазначених законодавчих актів, комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку, які надають споживачеві для задоволення його особистих потреб. Зважаючи на це, правове регулювання такої умови в кредитному договорі, з урахуванням її відплатності, слід розглядати й оцінювати в розумінні поняття «послуга». Норми, які встановлюють загальне положення про надання послуг, відокремлено в главу 63 ЦК України. Зокрема, частиною 1 статті 901 зазначеної глави ЦК України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту наведеного визначення вбачається, що в ньому розкривається змістовне навантаження словосполучення «надання послуг». Воно, зокрема, полягає у тому, що під послугою слід розуміти вчинення певних дій, які мають корисний ефект для послугоотримувача. Фінансовий інструмент - будь-який контракт, результатом якого є створення фінансового активу одного суб`єкта господарювання і фінансового зобов`язання іншого суб`єкта господарювання. Одним із фінансових інструментів є грошове зобов`язання Позичальника за договором кредиту або займу. Тобто, позивач помилково та безпідставно вважає, що включення в Кредитний договір умов щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту не відповідає вимогам закону. Враховуючи викладене, відсутня жодна правова підстава щодо визнання недійсною умови п.7.1 Кредитного Договору № ZPD0G200000057 від 06 серпня 2007 року в частині сплати «винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою. п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. З ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні кредитного договору. Тобто. недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Отже, зміст Кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; при укладенні Кредитного договору була досягнута між сторонами згода з усіх істотних умов договору; Кредитний договір був укладений в встановленій законодавством формі - письмовій; Кредитний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; позичальник при укладенні Кредитного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення Позичальника було вільним і відповідало його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Водночас, відповідно до частини 2 вказаної статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 253 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Щодо заяв представника відповідача 1 та представника відповідача 2 про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому, позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави.

Outcome: dismissed