Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

До суду з заявою про госпіталізацію в примусовому порядку звернувся лікар-психіатр Комунального некомерційного підприємства Сквирської міської ради «Сквирська центральна міська лікарня» Капічон А.П. і просить надати дозвіл на проведення психіатричного огляду в примусовому порядку відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви вказано, що громадянка [PERSON] , мешканка м.Сквири Білоцерківського району Київської області має ознаки психічного розладу, вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. За повідомленням чоловіка [PERSON] - [PERSON] , поводиться неадекватно, намагається покінчити життя самогубством, агресивна, не слідкує за собою та дітьми, хворою себе не вважає, від лікування категорично відмовляється. Погіршення стану відбулось в грудні 2023 року. 19.01.2024 надійшов лист від ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області щодо проведення психіатричного огляду [PERSON] 31.01.2024 висновком лікаря-психіатра встановлено що [PERSON] потребує примусового психіатричного огляду з подальшим лікуваням. Лікар психіатр [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала і просила задовольнити, суду пояснила, що [PERSON] в травні 2023 року самостійно звернулась до неї у зв`язку з порушенням сну, почуттям тривоги, в результаті чого було призначено лікування, яке остання проходила самостійно. В липні 2023, після смерті брата, стан [PERSON] погіршився, чоловік останньої доставив її до лікувального закладу, де [PERSON] була оглянута та видано направлення на лікування до КНП Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», де хвора перебувала з 25.07.2023 по 18.08.2023. В грудні до неї знову звернувся чоловік [PERSON] - [PERSON] , повідомив про спроби суїциду його дружиною, тому було прийнято рішення про звернення до суду,оскільки [PERSON] самостійно лікуватись відмовляється. [PERSON] \~\~заперечувала проти госпіталізації,\~повідомила, що контролює свій сан здоров`я, тому самостійно звернулась до лікаря-психіатра при проявах недуги. В подальшому, а саме в липні 2023 року була примусово доставлена чоловіком до лікаря-психіатра, а потім проти її волі доставлена до «Обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання», де до неї застосовувались фізичні заходи, прив`язували та утримували. Після виписки з лікарні її забрала кума, стосунки з чоловіком погіршились, ліки за призначенням приймала, але психологічно не могла змиритися з пройденим примусовим лікуванням у зв`язку чим покинула роботу, після чого чоловік розлучився та вигнав з дому, що в сукупності відобразилось на її моральному стані. Спробу суїциду заперечувала, пояснюючи це тим, що чоловік зі своїм братом намагались знову відвезти її до лікарні на примусове лікування. Вона сама себе обслуговує, за потреби вона лікується, але зараз вона потреби в лікуванні не вбачає. Адвокат заперечував проти госпіталізації [PERSON] , мотивуючи тим, що конкретного діагнозу захворювання [PERSON] не встановлено, доказів, що остання становить небезпеку для себе та оточуючих не надано, тому підстави для примусового лікування відсутні. Прокурор висловила думку, що наявні підстави для примусової госпіталізації [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в другій половині 2023 року став помічати неадекватну поведінку дружини [PERSON] , яка нічого не робила, тікала з дому, не доглядала за дітьми, погрожувала суїцидом при конфліктах, тому з метою допомогти подолати недугу, він примусово відвіз її до лікарні, оскільки добровільно лікуватись вона відмовлялась. Після лікування стан [PERSON] трохи покращився, але в кінці 2023 року знову погіршився, діти стали її боятись, тому він звернувся до суду для розлучення. Наразі проживають окремо. Суд вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані суду докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає заяву лікаря-психіатра не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Частинами першою та другою\~статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених\~статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених\~статтею 14 цього Закону. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею. Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Відповідно до частини першої\~статті 339 ЦПК України\~за умов, визначених\~Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно із частинами першою, другою\~статті 340 ЦПК України\~у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (частина перша та друга\~статті 342 ЦПК України). До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Здійснюючи перевірку правомірності госпіталізації особи до психіатричного закладу, суд повинен встановити, чи відповідають надані докази критеріями належності, допустимості і достовірності. Судом встановлено, що [PERSON] на обліку, як психічно хвора людина не перебуває. Дані стосовно того, що вона раніше примусово госпіталізовувалась у матеріалах даної справи відсутні. У справі наявний: висновок лікаря-психіатра від 31.01.2024, який містить аналогічні дані, відображеним в заяві; заява [PERSON] від 19.12.2023 щодо примусового обстеження дружини [PERSON] у зв`язку з неадекватною поведінкою та спробами суїциду;щоденник хворої; лист ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області щодо проведення психіатричного огляду [PERSON] від 22.12.2023; медична карта стаціонарного хворого №2591, з якої вбачається, що [PERSON] перебувала на лікуванні в КНП КОР «ОПНМО» з 25.07.2023 по 18.08.2023, виписана з діагнозом гострий переважно маячний розлад, афективно-маячний синдром. Доказів того, що [PERSON] не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, на час розгляду справи суду не надано. З наданого висновку лікаря-психіатра [PERSON] (а.с.3), вбачається, що в ньому зазначений загальний запис про стан [PERSON] , який здебільшого описаний зі слів чоловіка [PERSON] , будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження її поведінки, що являє собою небезпеку для неї та оточуючих, та що вона не має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, внаслідок встановленого у неї захворювання гострий маячний розлад, ні висновок, ні матеріали справи не містять. Суд зазначає, що доказів спроб суїциду, окрім пояснень [PERSON] , який є чоловіком та особою, яка ініціювала питання примусової госпиталізації, суду не надано. Норми статей\~7,\~11 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~конкретизують положення цього\~закону\~про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей\~3,\~8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. З огляду на зазначене вище, суд вважає, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв`язку свідчили або підтверджували, що стан [PERSON] такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про наявність безумовних підстав, встановлених законом, для надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку. Отже, відсутні ознаки того, що психічні розлади у [PERSON] досягли такого рівня, які б виправдовували його примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні. Таким чином, суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed