Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. На підставу своїх вимог посилається на те, що вона маючи похилий вік та незадовільний стан здоров`я, попередньо домовилась із [PERSON] про те, що б вона її доглядала, на що остання надала згоду. Також вони домовились, що за те, що вона буде доглядати позивачку, після смерті їй перейде у власність належний позивачці на праві приватної власності будинок, що розташований в [ADDRESS] ). Відповідачка наполягала на документальному підтвердженні такої угоди, і вирішивши документально оформити їх угоду вони звернулись до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Н.Б. для укладення відповідного договору. 19 червня 2018 року такий договір було укладено та посвідчено приватним нотаріусом за реєстровим номером 1573. Після укладення договору відповідачка запевнила позивачку, що вона обов`язкового буде її доглядати до самої смерті, однак своєї обіцянки не дотрималась та з тих пір до позивачки не навідувалась. Натомість позивачка почала частіше хворіти та відповідно потребувала сторонньої допомоги та догляду. На своє звернення про допомогу відповідачка заявила, що вона позивачці нічого не винна, а будинок вже належить їй, оскільки їй подарований. Не розуміючи всіх юридичних аспектів позивачка звернулась до юридичної консультації де їй роз`яснили, що нею та відповідачкою укладено не договір довічного утримання, а договір дарування, за яким вона подарувала відповідачці свій житловий будинок. Такі роз`яснення викликали в позивачки подив, оскільки вона до цього часу була твердо впевнена, що між нею та відповідачкою укладено договір довічного утримання і вона не могла подарувати при житті комусь свій єдиний будинок, в якому проживає, а самій залишитись без майна. Тому позивачка вважає, що укладений між нею та відповідачкою договір дарування є недійсним, оскільки він укладений під впливом обману і тому вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Представник відповідача надав суду відзив на позов в якому зазначив, що між сторонами було укладено 2 договори дарування - будинку та земельної ділянки, на якій розташований даний будинок. Дані договори відповідно до чинного законодавства були нотаріально посвідчені. В тексті договорів зазначено, що сторони підтверджують, що у момент укладання договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, а також те, що договори підписані за їх волею, без тиску та обману. В своїй позовній заяві позивачка просить визнати недійсним лише договір дарування житлового будинку, тоді коли про договір дарування земельної ділянки не оскаржується. Твердження позивачки про те, що вона не знала куди вона їде і що вона буде підписувати і не розуміла, що підписує та що її ввели в оману є необґрунтованими, оскільки вона гарно бачила, чула та усвідомлювала значення своїх дій, як вказано в тексті договору дарування від 19.06.2018. Доказів про те, що позивачку ввели в оману, поза її волею чи під тиском немає. Крім того, до поліції з цього приводу ніхто не звертався. З наданих позивачкою медичних документів не можна дійти висновку, що вона не могла усвідомлювати значення своїх та керувати ними і на даний час позивачку не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною. Тому в задоволенні позову просить суд відмовити. Представник третьої особи до початку судового засідання подала заяву про слухання справи без її участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з договором дарування житлового будинку від 19.06.2018 р. [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] ). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1573. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою позивачки. До укладення договору вона з сестрою спілкувалась часто, а після дарування будинку стали спілкуватись рідко. Їй розповіла сусідка, що до сестри [PERSON] ніхто не ходить, відповідачка не провідує, тому свідок почала все купувати сама та готувати їсти позивачці. Щодо укладення договору дарування свідок пояснила, що позивачка розповіла їй, що її привезли до нотаріуса, нічого не питали та дали щось підписати. Позивачка частко все забуває, тому у 2007, 2015, 2016 роках зверталась до психіатра з цього приводу. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає позивачку та відповідачку. Між сторонами завжди були гарні відносини, відповідачка доглядала позивачку, навідувала її, готувала їсти, допомагала по господарству. Разом вони робили ремонт в будинку та обробляли присадибну ділянку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вони дружать сім`ями з сторонами справи понад 10 років. Відповідачка допомагала позивачці, доглядала її, возила на базар, готувала їсти, робила ремонт в будинку. Позивачка ніколи не жалілась на відповідачку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знає позивачку та відповідачку. Між сторонами завжди були гарні відносини, вони разом робили ремонт в будинку, будували баню, туалет, відмостку від будинку. Відповідачка доглядала позивачку, готувала їсти, прибирала. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суду не надано доказів про те, що волевиявлення позивачки при укладенні договору дарування будинку не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Позивачка та відповідачка при укладенні спірного договору досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтєю 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2 гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права та свободи, визначені в Конвенції. Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на умовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц). Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування житлового будинку недійсним не можуть бути визнані обгрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачка зверталася до неї з пропозицією передати їй належний позивачці будинок в обмін на матеріальну допомогу та її фактичне утримання, і вона під впливом обставин змушена була погодитися на дану пропозицію. А також те що, відповідач скористалася її тяжким становищем, ввела її в оману, і на вкрай невигідних умовах вона 19.06.2018р. уклала договір дарування спірного будинку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Також ст. 230 ЦК передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Відповідно до ч. 2 даної статті, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В супереч наведеним нормам, позивачка та її представник не надали суду жодних доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування будинку позивачка помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення. Не надано суду і доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, позивачка мала намір укласти саме договір довічного утримання та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме таким чином. Враховуючи наведене, судом не встановлено передбачених ст. 229, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору даруван ня недійсним. Оскільки позивачка жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, договір укладений шляхом обману, беручи до уваги, що дані доводи позивачки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому вимоги позивачки є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed