Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

1. Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить позбавити останню батьківських прав та стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення [PERSON] повноліття. Вимоги обґрунтовано тим, що у січні 2013 року померла біологічна мати позивача [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , яка була позбавлена батьківських прав. В подальшому, на підставі рішення Синельниківського місьрайонного суду Дніпропетровської області позивач була усиновлена відповідачем [PERSON] , відповідно до якого було видано повторно свідоцтво про народження, де позивач була зазначена як [PERSON] , а матір`ю вказана [PERSON] . На момент усиновлення відповідач проживала зі своїм співмешканцем та її біологічним сином [PERSON] , який мав інвалідність через хвороби: синдром [PERSON] та аутизм. Через захворювання сина відповідач мала стійкі психічні розляди, могла тижнями не цікавитись сином. У 2014 році сім`я виїхала до Канади на постійне місце проживання, а пізніше переїхали жити до Північного Кіпру. Після смерті співмешканця, відповідач почала вести аморальний спосіб життя: приводити до маєтку різних чоловіків, їздити до них в інші країни на декілька місяців, залишаючи позивача та хворого сина на нянь, які постійно змінювались та не бажали працювати. Позивач вказує, що в сім`ї прийомної матері [PERSON] вона виконувала всі хатні обов`язки, а також була доглядальницею за її сином [PERSON] . При цьому відповідач не піклувалась про духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечувала необхідним медичним доглядом, лікуванням, не спілкувалась з позивачем, не створювала умов для отримання нею освіти. 16 вересня 2022 року відповідач оформила письмову згоду на виїзд із біологічною сестрою по матері [PERSON] . З 21.09.2022 по 26.09.2022 з діагнозом гострий апендицит позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, при цьому відповідач не цікавилась місцем її перебування та станом здоров`я. Згодом позивач взагалі залишилась без підтримки, батьківського піклування та вимушена була сама шукати людей, які її допоможуть. Відповідно до наказу служби у справах дітей Запорізької міської ради від 27.04.2023 № 501 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO] » позивача було тимчасово влаштовано в сім`ю [PERSON] до прийняття рішення про подальше влаштування. Згодом, після тривалого лікування, [PERSON] засобами телефонного зв`язку зверталась до відповідача з проханням приїхати в Україну, взяти участь у догляді, піклуванні за дитиною в лікарнях, фінансово допомогти придбати ліки, оплатити операції, харчування, перебування у лікарнях, при цьому відповідачем було надано лише 5 000,00 грн. та повідомлено «що ще один інвалід в сім`ї їй не потрібен». Пізніше, для супроводу та догляду за позивачем, сім`я [PERSON] змінила місце проживання та 17.09.2023 переїхала до орендованої квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наказом служби у справах дітей Запорізької міської ради від 31.10.2023 № 1544 «Про визнання наказу таким, що втратив чинність» визнано наказ від 27.04.2023 № 501 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO] » таким, що втратив чиність у зв`язку зі зміною місця проживання дитини». Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 186-од від 15.11.2023 передано неповнолітню [PERSON] , [INFO] , в сім`ю [PERSON] на тимчасове проживання за адресою: [ADDRESS] , до влаштування її до сімейних форм виховання. Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач - [PERSON] була достовірно обізнана про її місце перебування, про її тяжку життєву ситуацію, у якій вона опинилась, але по теперішній час не виявляла інтересу до життя, стану здоров`я, діагнозів, виховання, не приїжджала та не відвідувала її у лікарнях, не забрала з лікарні після одужання, не виявляла батьківського піклування, не вжила жодних заходів для забезпечення догляду, фінансово не допомагала придбати ліки, харчування, нехтувала основними потребами позивача. З підстав викладеного, [PERSON] вимушена звернутись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явилась, відзив не подала, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом розміщення судового виклику на офіційному веб-порталі Судової влади України. Треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі. 27 травня 2024 року сторона позивача та заінтересовані особи подали заяву про подальший розгляд справи за їз відсутності. Оскільки відповідач належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді, не подала до суду відзив та не повідомила причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. 2. Процесуальні дії та рішення суду. 01 лютого 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 01 лютого 2024 року та 28 лютого 2024 року ухвалами Деснянського районного суду м. Києва постановлено витребувати від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про те чи перетинала державний кордон України громадянка [PERSON] . 08 травня 2024 року протокольною ухвалою закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 3. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього кодексу. Тягар доказування покладається на сторін цивільно-правового спору. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 13.09.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану по Синельниківському району Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 06 (а.с.28). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 22.01.2013 відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с.25). Згідно з інформацією Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної державної адміністрації [PERSON] (після цсиновлення [PERSON] ) перебувала на первиному обліку Служби у справах дітей Синельниківської райдержадміністрації з 28 січня 2013 року. Розпорядженням голови Синельниківської райдержадміністрації від 29 січня 2013 року за № Р-30/0/3-13 [PERSON] надано статус дитини-сироти. На місцевий облік з усиновлення постановлена 06 лютого 2013 року за № 229 (на регілональному обліку перебувала з 11.03.2013 за № 10495). 01 жовтня 2013 року до Служби у справах дітей Центрально - Міської районної у м. Кривому Розі ради надійшла заява [PERSON] про надання висновку про можливість бути усиновлювачем та взяття її на облік кандидатів в усиновлювачі. 09 жовтня 2013 року [PERSON] надано висновок про можливість бути усиновлювачем. 31 жовтня 2013 року за № 14 Службою видано направлення на знайомство з дитиною до Служби у справах дітей Синельниківської райдержадміністрації кандидату в усиновлювачі [PERSON] з [PERSON] , яка виховувалася в дитячому будинку сімейного типу [PERSON] 15 листопада 2013 року Службою у справах дітей Синельниківської райдержадміністрації видано висновок про доцільність усиновлення малолітньої [PERSON] , 2007 року народження. В подальшому, 20 грудня 2013 року [PERSON] була усиновлена [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа № 191/5640/13ц, провадження № 2о /191/109/13). Дані дитини були змінені з " [PERSON] " на " [PERSON] ". 09 січня 2014 року дитина була передана [PERSON] відповідно до Акту про передачу дитини в сім`ю усиновлювача. 28 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Синельниківському району реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було повторно видано свідоцтво про народження року серії № [NUMBER] , про що складено відповідний актовий запис № 06, де [PERSON] зазначена як - [PERSON] (а.с.29). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21.06.2014 р., в графі «відомості про матір», вказано матір - [PERSON] , відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с.27). Після усиновлення дитини, дана родина була двічі відвідана Службою у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради за місцем проживання [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] завідувачем сектору з питанб опіки, піклування та усиновлення, про що складені 25.04.2014 та 12.08.2015 звіти про умови проживання та виховання усиновленої [PERSON] . При черговій перевірці умов проживання усиновленої дитиниу 2016 році було встановлено, що [PERSON] та її донька за адресою: [ADDRESS] не проживає. Зі слів сусідів було з`ясовано, що вона і малолітня [PERSON] перебувають за межами України, де саме, невідомо. Оскільки на той час фактичне місце проживання [PERSON] та усиновленої дитини, [PERSON] , було невідоме, Службою у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради відповідні документи до Міністерства законрдонних справ не передавалися. Згодом мати з дівчинкою виїхали на постійне місце проживання до Канади, де мешкали протягом 6 років, а згодом до Республіки Кіпр на постійне проживання. У жовтні 2022 року [PERSON] у супроводі сестри [PERSON] приїхала на територію України. Дозвіл на виїзд та переміщення дитини за кордон надала її мати [PERSON] . З документів наявних у дитини [PERSON] при собі був лише оригінал її свідоцтва про народження та оригінал паспорта громадянки Канади. ( про що зазначено у мотивувальній частині висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації) [PERSON] та її мати - [PERSON] мають громадянство Канади. Як зазначено у висновку, наданому Службою у справах дітей та сімї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, з відповіді посольства Канади в Україні, направленого на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що уряд Канади покладається на рекомендації компетентних державних органів України, що здійснюють захист прав дітей, щодо визначення потреб та найкращих інтересів дитини і висловлюють сподівання, що побажання дитини будуть враховані у процесі прийняття рішень. Відповідно до листа Служби у справах дітей Запорізької міської ради та матеріалів, направлених до Служби у справах дітей та сімї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що 27 квітня 2023 року до них звернулась [PERSON] з проханням тимчасово влаштувати в її родину на проживання неповнолітню дитину [PERSON] . 27 квітня 2023 року наказом Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради№ 501 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO] » [PERSON] було тимчасово влаштовано в сім`ю [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та мешкала за адресою: [ADDRESS] до прийняття рішення про її влаштування (а.с.33). Службою у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради разом зі Службою у справах дітей Запорізької міської ради вживалися заходи щодо вирішення подальшої долі дитини. 01 травня 2023 року до Служби у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради надійшов лист від Служби у справах дітей Запорізької міської ради стосовно виявлення без батьківського піклування неповнолітньої [PERSON] на території Зпорізької області та прохання вжити відповідних заходів щодо захисту прав усиновленої дитини. У серпні 2023 року неповнолітня [PERSON] в період з 10.08.2023 по 04.09.2023 знаходилась на лікуванні в КНП "Міська дитяча лікарня № 5" Запорізької міської ради. 04 вересня 2023 року Службою направлено лист до Міністерства закордонних справ України щодо з`ясування думки/намірів [PERSON] щодо подальшого виховання [PERSON] в родині. 08 вересня 2023 року отримано відповідь, у відповідності до якої, у зв`язку з невідомою інформацією місця проживання [PERSON] інформацію надати неможливо. З 21.09.2022 по 26.09.2022 з діагнозом гострий апендицит [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в комунальному підприємстві «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого від 26.09.2022 № 14817.(а.с.31-32) З 01 жовтня 2023 року Службою велося листування з усиновлювачем [PERSON] 31 жовтня 2023 року наказом служби (управління) справах дітей Запорізької міської ради № 1544 «Про визнання наказу таким, що втратив чинність» визнано наказ від 27 квітня 2023 року № 501 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO] » таким, що втратив чинність, у зв`язку зі зміною місця проживання дитини [PERSON] разом з [PERSON] та переїзд родини за адресою: [ADDRESS] (а.с.42). За даною адресою окрім [PERSON] та [PERSON] проживають її чоловік [PERSON] та їхні діти. Всі члени родини [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я неповнолітня [PERSON] була переведена до Національнох дитячої спеціалізованої лікарні "Охмадит" МОЗ України. Оскільки дитина поступила до медичного закладу без законних представників, 10 листопада 2023 року було складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. Згідно з Актом, складеним 10 листопада 2023 року, працівниками закладу охорони здоров`я Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» у присутності уповноважених осіб встановлено, що 10 листопада 2023 року о 14:15 в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит» було виявлено покинуту дитину жіночої статі - [PERSON] , [INFO] (а.с.43). Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 186-од від 15 листопада 2023 р. передано неповнолітню [PERSON] , [INFO] , в сім`ю [PERSON] на тимчасове проживання за адресою: [ADDRESS] , до влаштування її до сімейних форм виховання. (а.с.45). З відповіді, наданої Національною дитячою пеціалізованою лікарнею "Охмадит" вбачається, що 05.09.2023 неповнолітня [PERSON] потрапила до лікарні у важкому стані та до 10.11.2023 перебувала у відділенні екстренної медичної допомоги і планового прийому хірургічних хворих лікарні. Законний предсмтавник дитини у медичному закладі не зявлявся та на контакт не виходив. Під час перебування у лікарні дитиною опікувався персонал лікарні. Відповідно до Акту про факт передачі дитини, складеного службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 листопада 2023 року у присутності працівників закладу охорони здоров`я Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» значиться, що [PERSON] передано [PERSON] . (а.с.46) Відповідач [PERSON] напрвила до Служби у Справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації пояснення, відповідно до яких зазначила, що вона завжди опікувалась дівчинкою та мала всі умови для розвитку і навчання, однак Арінв в підлітковому віці почала вести антисоціальний спосіб життя. Такими діями вона почала створювати проблеми в їх родині, після чого [PERSON] звязалась з сестрою [PERSON] та вмовила [PERSON] поїхати до України, де вона продовжила вести такий спосіб життя. В подальшому дізналась, що [PERSON] не проживає з сестро а в родині і за нею в лікарні доглядає матір її хлопця. Приїхати на територію України не має мржливості. На даний момент склалась ситуація, за якої їх з [PERSON] подальше проживання неможливе. У січні 2024 року [PERSON] зверталась до Служби у Справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації зпроханням надати їй висновок про скасування усиновлення на підставі п.3 ч.1 ст. 238 СК України, оскільки їхнє подальше спільне проживання і виконаннянею батьківських обовязків, як усиновлювача, неможливе. Інформація про звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про скасування усиновлення відсутня. 04 квітня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було розглянуто питання щодо надання до суду висновку про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] . На засіданні комісії неповнолітня [PERSON] повідомила, що вона на території України з кінця 2022 року. З [PERSON] у них виник конфлікт, в результаті якого вона змушена була викликати поліцію, оскільки [PERSON] залишила її зі своїм сином, який має інвалідність, та поїхала до Туреччини. Після виклику поліції їх з сином [PERSON] помістили до родини няні. [PERSON] повернулася через два дні, подзвонила сестрі [PERSON] , щоб та забрала її. Відповідач [PERSON] , яка була присутня на засіданні комісії через відеозв`язок, повідомила, що надала дозвіл на виїзд [PERSON] до України, оскільки на її думку на дитину позитивно вплинув би приїзд на батьківщину. В конфлікті з викликом поліції Кіпру вважає винною їх колишню няню, яка підмовила [PERSON] та змусила її звернутися до праоохоронних органів з наклепом на неї за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо дітей, хоча вона на час відїзду дітей залишила з нянею. Якщо [PERSON] вважає, що відносини покращити неможливо, то єдиним виходом є розусиновлення, про що вона її попередила. Відповідно проти позбавлення її як матері батьківських прав заперечує. Одноголосним рішенням комісії з питань захиству прав дитини було рекомендовано органу опіки та піклування надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері, [PERSON] щодо дитини [PERSON] . Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 16 квітня 2024 року Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] . (а.с.120-125). На лист Секретаріату Уповноваженого з Верховної Ради України з прав людини, Мністерство законрдонних справ надало інформацію про те, що згідно з даними відомчої інформаційної системи, відомості щодо перебування на консульському обліку в закордонних дипломатичних установах України [PERSON] , відсутні. Водночас, в отриманому листі Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 04.09.2023 зазначено, що громадянка [PERSON] не повідомила службу у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради про виїзд разом з усиновленою [PERSON] за кордон. Документи та копія рішення суду про усиновлення дитини не було невідкладно передано до МЗС для їх подальшого надсилання до відповідної консульської установи чи дипломатичного представництва України. Тобто, МЗС та відповідні дипломатичні установи України не було поінформовано про виїзд [PERSON] разом з усиновленою [PERSON] за кордон та вжиття, у зв`язку з цим, заходів про здійснення нагляду за усиновленою дитиною. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що підтримує позицію [PERSON] щодо позбавлення її матері батьківськх прав. З [PERSON] її познайомив син [PERSON] , у якого [PERSON] просила допомоги після того, коли її вигнала сестра, з якою проживала у м. Кривий Ріг. Давид купив їй квиток до м. Запоріжжя та попросив допомогти. [PERSON] захоріла, потрапила до лікарні в м. Запоріжжі, а згодом була переведена в лікарню до м. Києва. Впродовж тривалого перебування (протягом 4-х місяців поспіль в лікарнях України) [PERSON] було зроблено більше 15-ти операцій, при цьому вона неодноразово зверталась до відповідача - [PERSON] засобами телефонного зв`язку, надсилала електронні листи з повідомленням про місце перебування [PERSON] у лікарнях та про критичний стан її здоров`я, про життєві обставини, в яких вона опинилась. Відповідач [PERSON] з 16.09.2022 і по теперішній час не виявляла інтересу до життя Аріни, її стану здоров`я, діагнозів, виховання, не приїжджала та не відвідувала її у лікарнях, не забрала з лікарні після одужання, не виявляла батьківського піклування, не вжила жодних заходів для забезпечення догляду за дитиною, фінансово не допомагала (лише єдиноразово надіслала 5 000 грн.), харчування, нехтувала основними потребами дитини та обов`язками як матері. Щодо приїзду до Києва зазначила, що не може і не має бажання. Вказане вище свідчить, що відповідач не бажає виконувати свої батьківські обов`язки, покладені на неї законом. Наразі всією родиною живуть у м. Києві, де [PERSON] відвідує школу у Деснянському районі. Щодо вимог позову про позбавлення батьківських прав. Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається та не спростовано під час судового розгляду, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не забезпечує дитину матеріально, не спілкуються з дитиною та не цікавиться її життям. Зазначені обставини підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи, а також висновком Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Підставою звернення з позовною вимогою до суду про позбавлення відповідачів батьківських прав, є ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: - не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; - не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; - не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; - не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; - не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; - не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В матеріалах справи наявні докази свідомого нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками та їх винної поведінки. За змістом ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати надежні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх прав не звільняє батьків від обовязку утримувати дітей. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, а ін.), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 17 зазначеної Постанови роз`яснює, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсний обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). При цьому, суд може не погодитись із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] батьківського піклування та обов`язків щодо дитини не виконує, а також не бажає надалі піклуватись про дитину. Згідно з положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлюється, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. В судовому засіданні не встановлено будь-яких обставин, які перешкоджають відповідачу виконувати обов`язки по вихованню дитини. Невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання дитини, негативно впливає на її здоров`я та розвиток, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . При цьому судом враховано ту обставину, що будучи обізнаною про розгляд даної справи судом, відповідач за чисельними викликами не з`являлась, пояснень та доказів на спростування викладених позивачем обставин, суду не надала. З наведеного слідує, що відповідач, маючи реальну можливість щодо виконання своїх батьківських обов`язків, будучи обізнаною про перебування її неповнолітньої доньки на території України і, відповідно, про її стан здоров`я, про наявність судового розгляду щодо позбавлення батьківських прав (як зазначено у висновку Органу опіки і піклування, на засідання комісії з питань захисту прав дитини, [PERSON] була присутня через відеозв`язок), свідомо нехтує батьківськими обов`язками, свідомо ухиляється від їх виконання, що виражається в ненаданні будь - якої допомоги своїй дитині, не прийнятті участі у її вихованні, не проявленні будь - якої цікавості до життя доньки, не здійсненні заходів щодо виявлення піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не вжитті заходів щодо забезпечення здобуття дитиною освіти (школа, садок), самоусуненні від підготовки дитини до самостійного життя, відсутності спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідослення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, тому саме такий крайній захід державного реагування як позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки є необхідним і достатнім для забезпечення прав дитини передбачених законодавством, адже така особа (до її виправлення) не може мати права на виховання дитини, захист її інтересів, відібрання дітей в інщих осіб, визначення місця проживання, перебування дитини, обмеження виїзду за кордон тощо. Щодо вимог позову про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст. 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів, суд враховує, що відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження свого матеріального стану, який унеможливлює сплату аліментів на утримання дитини. Підсумовуючи вищезазначене, з урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, беручи до уваги положення ч.2,3 ст.166 СК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь опікуна чи установи під опікою якого (якої) буде перебувати дитина, аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 26.01.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Враховуючи зазначене та той факт, що відповідач не має намір та бажання спілкуватися з дитиною, приймати участь у вихованні доньки, враховуючи насамперед інтереси дитини, а також відносини, що склались між сторонами, суд вважає, що наявні виключні обставини та необхідність позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з [PERSON] на користь законного представника дитини, на утриманні якої буде перебувати [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня зверненння до суду - з 26 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Суд зазначає також про те, що у відповідності до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна. У відповідності до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта, актуальна інформація про обєкт речових прав за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Загальна площа 59,3 кв.м. На запит служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , 2007 р.н., Департамент адміністративних послуг управління з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Криворізької міської ради повідомив, що місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, неповнолітня [PERSON] зареєстрована та має право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Установивши, що дитина [PERSON] має право користування квартирою, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для накладення заборони на відчуження вказаної квартири. Позиція щодо ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" також висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 08 липня 2020 року у справі№ 754/3147/18 (провадження № 61-13142св19). Судові витрати покласти на відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у междах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: approved