Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

В квітні 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2006 року Печерською районною в м. Киві державною адміністрацією на сім`ю із трьох осіб ( він, [PERSON] - дружина (колишня), [PERSON] - донька) було надано службову квартиру [ADDRESS] . На даний час в квартирі зареєстровано три особи: [PERSON] ( позивач ), [PERSON] ( донька ), [PERSON] ( колишня дружина). Його колишня дружина - [PERSON] у вищезазначеній квартирі не проживає понад один рік. Після розірвання шлюбу 24 лютого 2021 року у відповідачки відпала необхідність спільного проживання з позивачем. Ніяких особистих речей відповідачки у квартирі не має; перешкоди в проживанні у квартирі їй ніхто не чинив; витрати по утриманню квартири не несе. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідачка не бажає, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позовних вимог вимоги наполягали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з?явилась; надіслала заяву про визнання позовних вимог; просила провести розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухав пояснення позивача та його представника, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 18 серпня 2006 року Печерською районною в м. Киві державною адміністрацією на сім`ю із трьох осіб ( він, [PERSON] - дружина (колишня), [PERSON] - донька) було надано службову квартиру [ADDRESS] , про що свідчить копія ордера №000236 на право зайняття службового жилого приміщення (а.с.10). 27 грудня 2016 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідачка) Шевченківським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1742 (а.с.11). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15-17). Із довідок, виданої Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а.с.18 ). В судовому засіданні позивач зазначив, що на даний час відповідачка не проживає на території України. Спірну квартиру відповідачка залишила в добровільному порядку, оскільки, шлюб між ними розірвано і підстави для її проживання у вищезазначеній квартирі відсутні. Із відповіді Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 27 лютого 2024 року на адвокатський запит вбачається, що згідно наявних баз даних, будь - яка інформація щодо перешкоджання з боку [PERSON] чи інших осіб, громадянці [PERSON] у проживанні в квартирі [ADDRESS] відсутня (а.с.21). Під час розгляду справи, судом не встановлено, що відповідачка зверталась до позивача чи відповідних органів з заявами, що їй чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст..ст.71, 72 ЖК УРСР, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов?язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що ?у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім?ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім?ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред?явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім?ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред?явлення позову, оскільки, перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім?ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення?. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, передбачених в ст.71 ЖК України, як і даних про те, що їй чинились перешкоди у проживанні в квартирі, під час розгляду справи судом не встановлено, не було їх надано і відповідачкою у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки, позивач при зверненні до суду з вищезазначеним позовом був звільнений від сплати судового збору, а тому, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 605, 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved