Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з даним позовом. Обгрунтовуючі позовні вимоги, позивач посилається на те, що в період 19.10.2020 року по 04.01.2021 року [PERSON] , будучи фізичною особою, яка займається бізнесом, має відкритий ФОП, діяльність ресторанів, надання послуг громадського харчування та [PERSON] вели переговори про укладення договору надання послуг (підряду), за умовами якого відповідач мала виконати одноразові підрядні роботи ( надання послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати мененджером - директором в закладі громадського харчування під можливими різними брендами, з якими позивач укладає договори на використання торгівельної марки на замовлення позивача, а позивач мав сплатити на користь відповідача грошові кошти. Позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача свої особисті кошти у загальному розмірі 9 000 грн. в якості передоплати за надані послуги, який відповідач повинна була здійснити у майбутньому, після укладення між сторонами відповідного договору, що було сплачено в наступному порядку: 19.10.2020 р. - 4 000 грн.; 18.12.2020 р.- 4 000 грн.; 04.01.2021 р. - 1 000 грн. Однак, під час перемовини сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали, припинили будь-які взаємовідносини, відповідач зобов`язався повернути позивачу передоплату за неукладеним договором у повному розмірі, однак станом на час подання позову відповідач кошти так і не повернула, а тому позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року відкрито провадженя у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 03 квітня 2023 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Максименко Я.О. надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач позов не визнає у повному обсязі, вважає його необгрунтованим та зазначили, що обставини, які зазначені у позові не відповідають дійсності та є безпідставними, жодних домовленостей між сторонами не було. 11 квітня 2023 року від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі мотивуючи тим, що позивач перебуває у довгостроковому відрядженні. Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року було здійснено перехід з розгляду справи з порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін та зупинено провадження до припинення перебування позивача - [PERSON] у службовому відрядженні. 16 серпня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про поновлення провадження у справі, оскільки довгострокове відрядження припинено. Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року поновлено провадження по справі з призначенням судового засідання. Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просив про їх задоволення. Від представника відповідача наявна заява про розгляд справиу відсутності сторони відповідача, позовні вимоги не визнають, просив в задоволені позову відмовити. Крім того, представник відповідача подав до суду заяву про вирішення питання щодо судових витрат, а саме вирішити питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 15 000 грн. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів. Судом встановлено, що згідно копій платіжних доручень по банківському рахунку позивача [PERSON] у період з 19.10.2020 року по 04.01.2021 року останній перерахував на банківську карту [PERSON] суму коштів у загальному розмірі 9 000 грн. Позивач зазначає, що перераховані відповідачу кошти у сумі 9 000 грн. набуті нею безпідставно та підлягають поверненню. Сторона відповідача зазначала, що надані позивачем квитанції не мають інформації щодо підстав за яких вони були сформовані, оскільки позивач не вказав призначення платежу в обох квитанціях, а тому ці платіжні документи, на думку сторони відповідача не містять інформацію щодо предмету доказування, адже ніяким чином не підтверджують обставини переводу коштів в якості передплати за виконання одноразових підрядних робіт, в сфері послуг ресторанної діяльності чи роботи менеджером директором в закладі громадського харчування. Крім того, сторона відповідача зазначає, що в провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №754/7179/22 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "МР Кет Корпорейшн" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року встановлено, що у період з 13 листопада 2019 по 20 січня 2022 позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «МР Кет Корпорейшн» та обіймала посаду на посаді головного художнього керівника, що підтверджується записами в трудовій книжці. 17 січня 2022 року [PERSON] була звільнена з посади головного художнього керівника за згодою сторін згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 1-0000000176 від 20.01.2022 р.). [PERSON] являється довіреною особою ТОВ «МР Кет Корпорейшн» та в запереченнях на позов [PERSON] були надані тіж самі платіжні доручення, які містяться в матеріалах справи №7542238/23 на підтвердження сплати [PERSON] заробітної плати. Отже, сторона відповідача стверджує, що позивач [PERSON] пред`являючи даний позов до суду водить суд в оману. Слід зазначити, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Позивач [PERSON] сплатив [PERSON] кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою - позивач вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. При цьому позивач перераховував відповідачу кошти на протязі тривалого часу, а саме на протязі трьох місяців різними сумами, всього було зроблено три платежі. У призначеннях платежу позивач зазначав, що це - переказ на картку відповідача та переказ власних коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом трьох місяців, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 9 000 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволені позову відмовлено, судовий збір позивачу не відшкодовується. Крім того, сторона відповідача просила суд стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу правову допомогу в розмірі 15 000 грн. Право сторони на відшкодування понесених витрат на оплату послуг адвоката слідує з рішень Європейського суду з прав людини, практика якого в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України має використовуватись судами як джерело права, зокрема, п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна та інші проти України" від 10.12.2009 року, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 року. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЩЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. На підтвердження понесених витрат, стороною відповідача було надано копію договору про надання юридичних послуг (адвокатської допомоги) від 18.08.2022 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Максименко і Партнери» та [PERSON] , копію ордера на надання правничої (правової допомоги) на адвоката Максименко Я.О., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію ордеру на ім`я адвоката Даюк О.В., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію ордеру на ім`я адвоката Шкабура В.В., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Враховуючи викладене, а також те, що заявлені представником відповідача витрати у сумі 15 000 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, суд вважає за необхідне зменшити розмір правової допомоги, який підлягає стягненню з позивача. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правову допомогу в розмірі 3 500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved