Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-11 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивачі просили зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити їм середній заробіток за період з 19.07.2022 до дня звільнення їх з військової служби. В обгрунтування позову зазначено, що Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 15.09.2021 №386-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу, увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13.09.2021р., із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 13.09.2021. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 15.09.2021р. №387-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу, увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13.09.2021р., із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 13.09.2021р. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 29.11.2021р. №463-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №1 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 26.11.2021р., із збереженням місця роботи та середнього заробітку на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 26.11.2021р. 19.07.2022 в.о. генерального директора КП «Харківський метрополітен» Сергієм Титаренко видано наказ №114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку» позивачам у справі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено відміна збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України. З серпня 2022 року середній заробіток позивачам не нараховується та не виплачується. Позивачі вважають, що припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку є протиправним, та, посилаючись на норми Конституції України, КЗпП, ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ЗУ «Про організацію трудових\~відносин в\~умовах воєнного\~стану»,\~на принцип щодо неможливості зворотної дії закону в часі, у зв`язку з погіршенням становища позивачів, останні просять зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити їм середній заробіток за період з 19.07.2022 до дня звільнення їх з військової служби. Ухвалою суду від 24.04.2024 справу відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.05.2024 до суду надійшов відзив на позов від представника КП «Харківський метрополітен», в якому він стверджує, що у зв`язку із змінами, внесеними до частини третьої\~статті 119 Кодексу законів про працю України\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, наказом КП «Харківський метрополітен» № 114-ок від 19.07.2022 р. «Про припинення нарахування середнього заробітку» , позивачам припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби. Міністерство економіки в листі від від 26 липня 2022 року № 4711-06/52362-09 зазначило, що прикінцевими та перехідними положеннями\~Закону №2352-ІХ\~не визначено жодних особливостей застосування положень ч. 3\~ст. 119 КЗпП, отже з дня набрання чинності\~Законом №2352-ІХ\~за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до дня набрання чинності Законом, так і після цього, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади. Тож, з моменту набрання чинності\~Закону №2352-ІХ\~не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19 липня 2022 року. Також представник відповідача зазначає, що наказом Департаменту інфраструктури виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.02.2022 р. № 30/1 «Про закриття регулярних перевезень КП «Харківський метрополітен» з 24.02.2022 р. припинено регулярні перевезенні лініями метрополітену. До 23.05.2022 р. метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключено для укриття населення від уражень під час збройної агресії РФ. Роботу КП «Харківський метрополітен» відновив 24.05.2022 р. та здійснює перевезення пасажирів на безоплатній основі до відповідного розпорядження міського голови, доходів не отримує.Також представник відповідача просив врахувати практику ВС з аналогічної справи (№639/3086/22 постанова від 18.10.2023) про відмову в задоволенні позовних вимог про нарахування і виплату середнього заробітку до дня звільнення з військової служби. (а.с. 52-90) 13.05.2024 представник відповідача надав до суду уточнення до відзиву. (а.с. 91) 22.05.2024 представник відповідача надав додаткові пояснення до відзиву на позов та додаткові докази. (а.с. 99-112) 23.05.2024 представником позивачів подано до суду додаткові пояснення у справі, в яких просив не враховувати надані представником відповідача 22.05.2024 додаткові докази, оскільки вони подані поза строками для надання відзиву і у такому відзиві не було зазначено про неможливість надання таких доказів вчасно. (а.с. 113-115) В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав і просив задовольнити повністю. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві на позов. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 15.09.2021 №386-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу, увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13.09.2021 із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 13.09.2021. (а.с. 22-25, 27) Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 15.09.2021 №387-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №2 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу, увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 13.09.2021, із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 13.09.2021. (а.с. 18-21, 28) Наказом генерального директора КП «Харківський метрополітен» від 29.11.2021 №463-кт [PERSON] , машиніста електропоїзда (при роботі на лінії) в одну особу локомотивних бригад №1 цеху експлуатації електродепо «Московське» служби електрорухомого складу увільнено від виконання трудових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом строком на 3 (три) роки з 26.11.2021, із збереженням місця роботи та середнього заробітку. Підстава: копія контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 26.11.2021. (а.с. 15-17, 29) 19.07.2022 в.о. генерального директора КП «Харківський метрополітен» Сергій Титаренко видав наказ №114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку», у якому зазначено, що «У зв`язку з набранням чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено відміна збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України, наказую: з 19.07.2022 припинити нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », що підтверджується витягом з даного наказу. (а.с. 30) Відповідно до довідки про доходи від 08.04.2024 №10/91, від 08.04.2024 №10/93, [PERSON] та [PERSON] , відповідно, з серпня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку. (а.с. 34, 36) За положеннями\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до частин першої-третьої\~статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»\~(далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.\~Статтею 2 Закону №2232-XII\~встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України -\~у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17. 24 лютого 2022\~року Указом Президента України № 64/2022\~на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні. Статтею 65 Конституції України\~передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. КЗпП України\~надано визначення трудового договору. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Глава VII Закону № 2232-ХІІ\~врегульовує особливості призову під час мобілізації. Згідно із частиною другою\~статті 39 Закону\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті\~53\~і частиною другою статті\~57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті\~44, частиною першою статті\~54\~і частиною третьою статті\~63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою\~статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Так, ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~(у редакції станом на дату укладання позивачами контрактів) визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~(далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій\~статті 119 КЗпП\~слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Із набранням чинності\~Законом № 2352-IX\~відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відповідно до частини першої\~статті 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в\~статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Позивачі у цій справі не виконують роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому\~законом\~розмірі. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. З урахуванням викладеного, при виданні наказу про припинення нарахування позивачам середнього заробітку, відповідач діяв правомірно, оскільки\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року\~не містить приписів щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Щодо аргументів позивачів стосовно порушення принципу зворотної дії закону в часі, а саме\~ст. 58 Конституції України\~суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту\~статті 58 Конституції України, викладеними у\~рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп\~у справі про офіційне тлумачення статей 58,\~78,\~79,\~81 Конституції України\~та статей 243-21, 243-22, 243-25\~ ЦПК України (у справі щодо несумісності депутатського мандата), від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 58 Конституції України\~(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України\~\~\~\~ щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності)\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~(справа про податки), від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012\~у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 2 частини першої статті\~7, пункту 2 розділу\~VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той\~закон\~або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія\~закону\~та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим\~законом\~або іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя\~статті 119 КЗпП України\~в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. Відповідно до частини другої\~статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(зі змінами, внесеними\~Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями\~43,\~44 Конституції України. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 4 розділу VII «;Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою\~статті 17 Конституції України\~є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 12 розділу I\~Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII\~сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. У пункті 3 вказаного\~рішення\~зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в\~рішенні\~цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Оскільки положення частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~у частині збереження за позивачами середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на них до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності\~Законом № 2352-ІХ, відтак суд вважає, що відповідач не порушив норми\~статті 58 Конституції України\~та\~ЦК України\~щодо незворотності дії\~закону\~в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачам з 19 липня 2022 року. Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачами середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачам було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачами у відповідність до вимог\~Закону № 2352-ІХ. Зважаючи на викладені норми\~закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивачів на те, що наказ про припинення нарахування їм середнього заробітку звужує їхні права і свободи та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень\~Закону № 2352-ІХ, є необґрунтованими. Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.10.2023 у справі № 639/3086/22 (провадження № 61-7027св23) Таким чином, при виданні КП «Харківський метрополітен» наказу № 114-ок від 19.07.2022 про припинення\~з 19.07.2022 нарахування середнього заробітку позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на період проходження військової служби відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. За правилами ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи до уваги, що позивачі звільнені від сплати судового збору, а у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, то витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed