Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

06.04.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача: - суму основного боргу за договором позики від 09.09.2021р. в сумі 20 000 доларів США; - пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період в який вона обліковувалася, в сумі 5 000 доларів США; - штраф в розмірі 10 % від неповерненої суми позики в сумі 2 000 доларів США; - додатковий штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики, у розмірі 4 000 доларів США, який нарахований у зв`язку з простроченням повернення позики понад 15 днів. Також просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати в сумі 11 955 грн. 00 коп. та комісію банку у сумі 100 грн. 00 коп., а також послуги Інтернет-клубу за друк позовної заяви з додатками у сумі 120 грн. 00 коп., витрати за надання правової допомоги у сумі 8 000 грн. 00 коп. Позов обґрунтований тим, що 09.09.2021р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, за курсом 532 914 грн. 00 коп., відповідно до курсу обміну долара США до української гривні, який на той час дорівнював 26, 6457 грн. 00 коп. за 1 долар США. Факт отримання грошових коштів підтверджується наданою відповідачем розпискою. Вказаний факт, також був підтверджений відповідачем і у п. 3.2 договору позики. За користування грошовими коштами у договорі позики були прописані відсотки у розмірі 20% річних. Термін позики визначений сторонами у п. 3.3 договору позики, як 1 рік, до 09.09.2022р. У п.п. 9.3, 9.4 договору позики ними були визначені правові наслідки прострочення виконання зобов`язання, у виді: пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період в який вона обліковувалася, сума якої визначена позивачем як 5 000 доларів США; штрафу у розмірі 10 %, який нараховується у разі прострочення повернення позики, сума якого визначена позивачем як 2 000 доларів США: додаткового штрафу в розмірі 20 % від неповернутої суми, який нараховується у разі прострочення повернення позики на строк понад 15 днів, сума якого визначена позивачем як 4 000 доларів США. Посилався, як на підставу стягнення судових витрат у розмірі 11 955 грн. 00 коп. та комісії банку у розмірі 100 грн. 00 коп., на п. 9.9 Договору позики, у якому сторони погодили, що у разі прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором позикодавець має право стягнути з позичальника збитки. Відповідач, станом на день подання позову, борг не повернув, чим не виконав взяті на себе зобов`язання, а тому, посилаючись на ст. ст. 610, 612, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та умови договору позики, позивач просив позов задовольнити. 07.06.2023р. представник відповідача [PERSON] подав до суд відзив на позовну заяву, в якому позов визнає в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 20 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 532 914 грн. (відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, який на день укладення договору позики дорівнював 26 грн. 6457 коп. за 1 долар США), а в решті позовних вимог просить відмовити. Відзив обґрунтований тим, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, що відповідає ч. 2 договору позики "Предмет договору" пункту 2.1. Однак решту позовних вимог не визнає, так як на Україні діє воєнний стан, а тому позичальник звільняється від обов`язку сплати як пені, так і штрафних санкцій, за ст. 625 ЦК України, що відповідає п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Щодо вимог позивача про стягнення процентів нарахованих після закінчення строку позики, на суму позики визначену сторонами у договорі, то вказував, що твердження позивача про те, що проценти за користування кредитом нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчить про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання, адже проценти, які можуть бути нарахування поза межами строку кредитування є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а вимоги позивача про стягнення процентів нарахованих поза межами строку кредитування є необґрунтованими, та така вимога не підлягає задоволенню. Не згоден відповідач і з вимогами про стягнення витрат на надання правової допомоги у заявленому розмірі 8 000 грн. 00 коп., оскільки позивачем не надано підтвердження оплати таких послуг, квитанції, тощо. Відсутній у справі і договір про надання правової допомоги позивачу. Вказував, що при подачі позовної заяви позивачем не було виконано вимоги ст. 175 ЦПК України. 09.06.2023р. від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді. За ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Оскільки позивач не надав своєї згоди на врегулювання спору за участю судді, врегулювання спору за участю судді не здійснювалося. Позивач в жодне із судових засідань не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Представниця позивача [PERSON] в судові засідання 29.05.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила. Суд не бере до уваги клопотання про відкладення розгляду справи, яке надійшло 28.05.2024р. на офіційну електрону адресу суду від імені представниці позивача [PERSON] , оскільки клопотання не скріплене електронним цифровим підписом представниці позивача [PERSON] , про що головним спеціалістом суду [PERSON] складено акт від 28.05.2024р., а відтак суд не може ідентифікувати відправника клопотання саме як представницю позивача [PERSON] . Також слід зазначити, що розгляд справи по суті неодноразово відкладався за клопотанням представниці позивачки [PERSON] , а саме 16.11.2023р., 04.03.2024р., 18.04.2024р. Інші судові засідання відкладалися з огляду на технічну не можливість проведення судового засідання за участю представниці позивача [PERSON] в режимі відеоконференції з приміщення Рівненського міського суду Рівненської області. При цьому ні позивач, ні його представниця не ставили перед судом питання щодо проведення судових засідань за їх участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Відповідач в жодне із судових засідань не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі учасників судового розгляду, які не з`явилися в судове засідання, оскільки неявка останніх не перешкоджає судовому розгляду справи по суті, та в них було достатньо часу для організації свого з`явлення в судове засідання. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив задовольнити позов в частині стягнення з відповідача основного боргу, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] , дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п. п. 2.1, 2.2 розд. 2, п.п. 3.1 - 3.4 розд. 3, п.п. 4.1 - 4.3 розд. 4, п. п. 6.2.1, 6.2.3 розд. 6, якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 532 914 грн. 00 коп., відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, встановленого НБ України, і діючого на день укладення Договору, який дорівнює 26, 6457 грн. за один долар США, а позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах визначених цим договором. Договір є процентним, тобто позичальник за кожен рік користування грошима сплачує позикодавцю 20% від суми про інвестованих ним коштів, позичальник виплачує належні позикодавцю відсотки щоквартально. Всі розрахунки за цим договором здійснюються в іноземній валюті - доларах США, у готівковій формі, або по курсу НБУ на картку [NUMBER] . Позикодавець передав позичальнику суму позики у розмірі, встановленому у пункті 2.1 договору, готівкою під час укладення договору. Позичальник своїм підписом в цьому договорі підтверджує факт отримання позики від позикодавця. За бажанням позикодавця додатково факт позики може підтверджуватися відповідною розпискою (заявою) про одержання суми позики, яку зобов`язаний надати позичальник позикодавцю одночасно із отриманням грошових коштів. На вимогу позикодавця така розписка (заява) може бути нотаріально посвідчена. Позика надається на строк з 09.09.2021р. до 09.09.2022р. (включно). Строк повернення позики встановлений у п. 3.1 договору може бути продовжений за згодою сторін, шляхом укладення додаткової угоди до договору. Сторони погодили, що повернення сум позики здійснюється позичальником готівкою щомісяця частками, починаючи з 09.09.2021р. до 09.09.2022р. Виплата відсотків відбувається 30-31 числа, кожного місяця. Позика повертається у тій самій валюті, в якій її було отримано від позикодавця. Факт повернення повної або часткової суми позики підтверджується власноручно підписаною розпискою (заявою) позикодавця про одержання грошових коштів за договором, яку позикодавець зобов`язаний надати позичальнику одночасно із отриманням грошових коштів. У разі відсутності розписки (заяви) від позикодавця про одержання грошових коштів, позика вважається такою що не повернута. Позичальник зобов`язаний повернути позику (частину позики) у порядку та строки, встановлені договором, та у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики сплатити штрафні санкції (пеню та штраф), компенсаційні виплати в порядку та розмірі визначеному договором, та відшкодувати позикодавцю збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням позичальником будь-яких його зобов`язань за договором. У п. п. 9.3 - 9.10 розд. 9 договору позики сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання за цим договором. У разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від неповернутої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини) на строк понад 15 календарних днів - додатковий штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики. У разі прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання за цим договором позикодавець має право нарахувати та стягнути з позичальника витрати, які є збитками позикодавця, пов`язані із супроводом і стягненням простроченої заборгованості за договором (витрати на судовий збір, правову допомогу, нотаріальні послуги, витрати на листування, інше). Строк дії договору позики визначено до 17.08.2022р., але в будь-якому разі до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором (п. 13.1 розд. 13 Договору позики). 09.09.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно підписану розписку про підтвердження факту передання грошової суми за договором позики, - в тому, що [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позичальник за договором) отримав від позикодавця [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] виданий органом 5610, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , готівкою суму позики в розмірі 20 000 доларів США 00 центів на виконання договору. 09.03.2023р. позивачем на ім`я позивача направлена претензія щодо розрахунку за договором позики на суму 31 000 доларів США, в якій позивачем зроблено розрахунок пені починаючи з 09.09.2022р. по 09.03.2023р., за обліковою ставкою НБ України за цей період як 25%, всього на суму 5 000 доларів США, а також розрахунок штрафів виходячи із визначеної договором позики ставки, як 10% та 20 %, відповідно, у розмірах 2 000 доларів США та 4 000 доларів США, що підтверджується претензією від 09.03.2023р., рекомендованим поштовим відправленням штрих код № 3300302953079, квитанцією Укрпошти від 09.03.2023р., описом вкладення до листа № 3300302953079. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість: 20 000 доларів США сума основного боргу за договором позики; 5 000 доларів США - пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ що діяла на період в якому вона обліковувалася; 2 000 доларів США - штраф в розмірі 10 % від неповерненої суми позики; 4 000 доларів США - додатковий штраф у розмірі 20% від неповерненої суми позики, який нарахований у зв`язку з простроченням повернення позики понад 15 днів. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. У ч. 2 ст. 640 ЦК України визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 розд. 2 договору позики - позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 532 914 грн. 00 коп., відповідно до курсу обміну долару США до української гривні, встановленого НБ України, і діючого на день укладення Договору, який дорівнює 26,6457 грн. за один долар США, а позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах визначених цим договором. Всі розрахунки за цим договором здійснюються в іноземній валюті - доларах США, у готівковій формі, або по курсу НБУ на картку 5218572222020971. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зроблено висновки про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях. З урахуванням викладеного ВС зазначив, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривнях є помилковим. Аналогічні висновки містяться у постанові ВС від 01.02.2023р. у справі № 207/7130/20. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 20 000 доларів США є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період в який вона обліковувалася та сума якої визначена позивачем як 5 000 доларів США 00 центів, штрафу в розмірі 10 % від неповерненої суми позики в розмірі 2 000 доларів США, додаткового штрафу у розмірі 20 % від неповерненої суми позики у розмірі 4 000 доларів США, який нарахований у зв`язку з простроченням повернення позики понад 15 днів, то слід зазначити таке. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду при розгляді справ з подібними правовідносинами. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч. 1ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь. Згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. "Про введення воєнного стану в Україні", який затверджено Законом України 2102-ІХ, у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічної думки дійшов Верховний Суд в ухвалі від 03.08.2023р. у справі № 296/5648/22. У п. 9.3 розд. 9 договору позики сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання за цим договором. У п. 9.4 розд. 9 договору позики сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10 % від неповернутої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини) на строк понад 15 календарних днів - додатковий штраф у розмірі 20 % від неповерненої суми позики. Позика надається на строк з 09.09.2021р. до 09.09.2022р. (п. 3.3 розд. 3 договору позики). Крім цього щодо вимог стягнення пені слід також зазначити, що Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13, 76-89, 175 ЦПК України, обов`язок надання суду обґрунтованого розрахунку позовних вимог та надання доказів на підтвердження його обґрунтованості, тобто доведення перед судом його правильності та достовірності, покладено на позивача. Суд, в свою чергу, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто суд перевіряє правильність та обґрунтованість розрахунку позовних вимог в ракурсі відповідності останнього вимогам чинного законодавства та умовам кредитного договору на підставі наданих позивачем доказів. Водночас на суд не покладено обов`язок здійснювати замість позивача розрахунок позовних вимог. Встановивши, що розрахунок позовних вимог не відповідає критерію обґрунтованості, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, з метою всебічного, повного та об`єктивного вирішення спору, зобов`язаний надати можливість позивачу надати інший розрахунок позовних вимог або ж навести пере судом додаткові доводи на обґрунтування розрахунку позовних вимог чи надати додаткові докази. Позивачем не надано суду розрахунок пені, яку він просить стягнути з відповідача, з зазначенням періоду за який вона розрахована та ставки НБУ у відповідний період, за якою вона розраховується, тощо. Виходячи із вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), останній день повернення якої сторонами був встановлений 09.09.2022р., - пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період в який вона обліковувалася та сума якої визначена позивачем як 5 000 доларів США 00 центів, штрафу в розмірі 10 % від неповерненої суми позики в розмірі 2 000 доларів США 00 центів та додаткового штрафу у розмірі 20 % від неповерненої суми позики у розмірі 4 000 доларів США 00 центів, який нарахований у зв`язку з простроченням повернення позики на строк понад 15 днів. Вимоги позивача про стягнення з відповідача послуг інтернет клубу за друк позовної заяви з додатками у сумі 120 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають, з огляду на їх необґрунтованість. При цьому судом не береться до уваги надана позивачем копія квитанції № 001033 від 29.03.2023р. за ч/б копії на суму 140 грн. 00 коп. від імені ФОП " [PERSON] ", у графі якої "_____ [PERSON] " наявний підпис, як доказ на підтвердження понесених позивачем судових витрат, з огляду на не відповідність цього доказу критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Вказаний доказ жодним чином не підтверджує, що позивач чи його представник сплачував послуги інтернет клубу за друк позовної заяви з додатками. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 133 та ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При розгляді даного питання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у постанові від 30.08.2018р. по справі № 466/2631/16-ц, де зазначено, що: "На підтвердження цих обставин (витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)". Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018р. по справі № 372/1010/16-ц. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до правової позиції викладеної у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (якщо така оплата вже була проведена); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Позивач ставлячи вимоги про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 8 000 грн. 00 коп., надає лише ордер виданий адвокаткою Філатовою А.В. на представництво його інтересів у Врадіївському районному суді, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, як без підставні та необґрунтовані. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 11 955 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 7 713 грн. 88 коп. (64,52 % задоволених позовних вимог). Судовий збір в сумі 4 241 грн. 92 коп. покладається на позивача. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат понесених в зв`язку зі сплатою банківської комісії під час сплати судового збору, в сумі 100 грн. 00 коп., то вони задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При цьому, банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування. А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню виключно судові витрати без врахування комісії, оскільки банк було обрано ним самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги. Аналогічна висновки викладені у постанові Верховного Суду № 523/12032/18 від 25.01.2023р.

Outcome: partial