Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

У травні\~2019\~року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 вересня 1997 року належить квартира [ADDRESS] , а відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2015року належить квартира [ADDRESS] . Зазначила, що 02 листопада 2016 року, 24 квітня 2017 року та 24 вересня 2018 року її квартиру було затоплено відповідачем, який проживав у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку, що знаходиться поверхом вище. Відповідно до акту обстеження б/н від 02 листопада 2016 року, складеного комісією КП ЖКС «Черьомушки», причиною затоплення 02 листопада 2016 року квартири [ADDRESS] стало неправильне встановлення у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку вікна у великій кімнаті та деформація утеплення, в результаті чого у великій кімнаті зазначеної квартири було залито: стелю, площею 1 кв. м., лівий кут стіни, площею 4 кв. м. та підлогу лінолеум, площею 2 кв. м. 24 квітня 2017 року відповідачем також було залито її квартиру, про що був складений комісією КП ЖКС «Черьомушки» акт обстеження б/н від 24 квітня 2017 року, в якому було зазначено, що причиною затоплення квартири [ADDRESS] став прорив бойлера у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку, в результаті чого в квартирі [ADDRESS] було пошкоджено плитку в сан-вузлі та ванній кімнаті, а також пошкоджений ліноліум у коридорі. Вказувала, що 24 вересня 2018 року відповідач знову залив її квартиру, про що був складений комісією КП ЖКС «Черьомушки» акт обстеження б/н від 24 вересня 2018 року, згідно якого причиною затоплення квартири [ADDRESS] стало халатне відношення відповідача до технічного обладнання своєї квартири, в результаті чого на кухні у квартирі [ADDRESS] було пошкоджено стелю, площею 1,5 кв. м., шпалери 2 п. м., плитку, площею 2х2, зруйнований короб 6 п. м., пошкоджено багети 2,5 п. м., кухонний уголок (куток) та посипалась шпаклівка. Стверджувала, що унаслідок залиття, її квартира потребувала термінового поточного ремонту. Відповідно до висновку експертного дослідження від 05 березня 2019 року вартість ремонту в квартирі [ADDRESS] склала 57843,00 грн. Зазначила,\~що неправомірними\~діями відповідача\~щодо залиття\~квартири [ADDRESS] їй\~була спричинена\~не тільки\~матеріальна,\~але й\~моральна шкода,\~оскільки в\~результаті неодноразового\~залиття її\~квартири,\~вона зазнала негативні емоції та переживання з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним. Все це порушувало її звичайний спосіб життя, необхідність докладання додаткових зусиль для його нормалізації, погіршення здоров`я в період та після залиття квартири. Моральну шкоду вона оцінює в 30000,00 грн. Стверджувала, що відповідач відмовляється добровільно відшкодувати шкоду та ігнорує її звернення з цього приводу. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь 57843,00 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 30000,00 в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3500,00 грн. - витрати, понесені на проведення експертного дослідження та 913,43 грн. витрати, по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 45-46). Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року строк проведення підготовчого провадження було продовжено (т. 1 а.с. 54-55). Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 62-63). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року [PERSON] позовні вимоги були задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 57843,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 5000,00 в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3500,00 грн. - витрати, понесені на проведення експертного дослідження та 913,43 грн. витрати, по сплаті судового збору (т .1 а.с. 82-88). Ухвалою суду від 25 травня 2021 року за заявою відповідача було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року та призначено підготовче судове засідання (т. 3 а.с. 38-40). Ухвалою суду від 21 липня 2021 року було задоволено заяву відповідача про виклик свідків (т. 3 а.с. 59-60 Ухвалою суду від 21 липня 2021 року за заявою відповідача у справі призначено будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено (т. 3 а.с. 62-64). 17 вересня 2021 року справа була повернута до суду без висновка експерта разом із клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів (т. 3 а.с. 66). Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року було поновлено провадження у справі (т. 3 а.с. 70). Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року у справі призначено будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у даній справі було зупинено (т. 3 а.с. 96-99). 21 грудня 2023 року справа була повернута до суду разом із висновком експерта. Ухвалою суду від 25 грудня 2023 року було поновлено провадження у справі після експертизи (т. 3 а.с. 168). Ухвалою суду від 06 березня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т.3 а.с.198). Позивачка в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, раніше надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі (т. 1 а.с. 73). Відповідач та його представник, діючий на підставі ордера від 18 лютого 2021 року в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву, в який заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі та розглянути справу за їх відсутністю (т. 3 а.с. 12, 223). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, який своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 82 книги п`ятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються зазначені правовідносини. Судом встановлено,\~що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 1997 року належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,8 кв. м., житловою площею 38, 5 кв. м. (т. 1 а.с. 9-10). 09 вересня 1997 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (т. 1 а.с. 10 звор.). Відповідно до технічного паспорту від 05 грудня 2018 року, оформленого на ім`я [PERSON] , квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,8 кв. м., житловою площею 38,5 кв. м. складається з трьох жилих кімнат, площею 12,4 кв. м., 8,9 кв. м., 17,2 кв. м., кухні, площею 9,4 кв. м., ванної кімнати, площею 2,5 кв. м., коридору, площею 9,2 кв. м., вбиральні, площею 0,9 кв. м., вбудованої шафи, площею 0,5 кв. м., лоджії, площею 1,6 кв. м. та 3,2 кв. м. (т. 1 а.с. 11-12). Встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2015 року належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 лютого 2021 року (т. 3 а.с. 19-21). З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2016 року, 24 квітня 2017 року та 24 вересня 2018 року квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачці була заліта власником квартири [ADDRESS] цього ж будинку, [PERSON] , що знаходиться поверхом вище. Причиною заліва квартири [ADDRESS] , 02 листопада 2016 року стало неправильне встановлення у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку вікна у великій кімнаті та деформація утеплення, в результаті чого у великій кімнаті квартири [ADDRESS] було залито: стеля, площею 1 кв. м., лівий кут стіни, площею 4 кв. м. та підлога ліноліум, площею 2 кв. м., що підтверджується актом обстеження б/н від 02 листопада 2016 року, складеного комісією КП ЖКС «Черьомушки» (т. 1 а.с. 29). Встановлено, що причиною заліва квартири [ADDRESS] , 24 квітня 2017 року став прорив бойлера у квартирі [ADDRESS] цього ж будинку, в результаті чого в квартирі [ADDRESS] було пошкоджено плитку в сан-вузлі й ванній кімнаті та пошкоджено ліноліум у коридорі, що підтверджується актом обстеження б/н від 24 квітня 2017 року, складеного комісією КП ЖКС «Черьомушки» (т. 1 а.с. 16, 30). Причиною заліва квартири [ADDRESS] , 24 вересня 2018 року стало халатне відношення власника квартири до сантехнічного обладнання у квартирі, що призвело до пошкодження кухні в квартирі [ADDRESS] , а саме було пошкоджено стелю, площею 1,5 кв. м., шпалери 2 п.м., плитку, площею 2х2, зруйнований короб 6 п.м., багети 2.5 п.м., кухонний уголок (куток), посипалась шпаклівка, що підтверджується актом обстеження б/н від 24 вересня 2018 року, складеного комісією КП ЖКС «Черьомушки» (т. 1 а.с. 17, 31). Факт залиття квартири позивачки внаслідок несправностей в квартирі відповідача не спростований в процесі розгляду справи. Відповідно до висновку експертного дослідження від 05 березня 2019 року, який сторонами не оскаржувався, вартість матеріального\~збитку,\~що виник\~внаслідок залиття\~квартири [ADDRESS] , складає 57843,00 грн. (т. 1 а.с. 19-26). Встановлено, що за клопотанням представника відповідача по справі ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т. 3 а.с. 96-99). Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №21-4621 від 28 листопада 2023 року наявних слідів неконтрольованого витоку води, замокань, тощо в місцях розташування сантехнічних приладів в квартирі [ADDRESS] , не виявлено (т. 3 а.с. 160-164). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. ст. 322, 323 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик такого знищення чи випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ч.3 ст. 386\~ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22\~ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Фактичною підставою для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільним-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного-процесуального судочинства, дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом із тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Положеннями ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України). Відповідно до частин шостої, сьомої статті 102\~ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно з частиною першою статті 110\~ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд вважає, що позивачка довела належними та допустимими доказами факти залиття її квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, розмір завданих збитків, тоді як відповідач не спростував своєї вини у залитті квартири позивачки. Факти залиття квартири [ADDRESS] , власником якої є позивачка, вище розташованою квартирою [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві власності, підтверджується актами комісії КП ЖКС «Черьомушки» від 02 листопада 2016 року, 24 квітня 2017 року та 24 вересня 2018 року (т. 1 а.с. 29, 30, 31). Акт про залиття квартири це первинний документ, що засвідчує факт певної події. Отже вищезазначеними актами були зафіксовані факти залиття квартири [ADDRESS] власником квартири [ADDRESS] цього ж будинку. Наведені обставини підтверджуються також висновком судового експертного будівельно-технічного та оціночно-технічного дослідження по визначенню розміру завданої матеріальної шкоди власнику квартири [ADDRESS] від 05 березня 2019 року № 50/18, складеного судовим експертом Сікорською О.А. на замовлення [PERSON] . Розмір збитків, завданих внаслідок заліва квартири позивачки, визначений висновком судового експертного будівельно-технічного та оціночно-технічного дослідження судового експертного-будівельного дослідження від 05 березня 2019 року №50/18, та відповідачем не спростований. Вину у завданій позивачу шкоді відповідачем не спростовано. За таких обставин, суд вважає, що позивачка довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивачки, тому завдана позивачці шкода підлягає відшкодуванню відповідачем. Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивачки та не надав інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачці майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. За змістом ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Положеннями ч. 1 ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнала позивачка у результаті неправомірних дій відповідача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Звертаючись до\~суду з\~вимогою про\~відшкодування моральної\~шкоди у\~розмірі 30000,00\~грн.,\~позивачка посилалася\~на те, що моральна шкода виразилася в пережитому сильному емоційному струсі, побутових і моральних неподобствах. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням характеру скоєного правопорушення, глибини душевних страждань потерпілої, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди тривалість порушення прав позивачки, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, глибину її душевних та психічних страждань, пов`язаних із пошкодженням майна, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін (неможливість користування належним позивачу майном), а також вимоги розумності та справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково і з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5000,00 грн. Крім того, суд вважає, що необґрунтованими є доводи відповідача про те, що висновок судового експертного будівельно-технічного та оціночно-технічного дослідження по визначенню розміру завданої матеріальної шкоди власнику квартири [ADDRESS] від 05 березня 2019 року № 50/18, складеного судовим експертом Сікорською О.А. на замовлення [PERSON] не є достовірним та об`єктивним, оскільки дослідження розміру завданої шкоди проводилося виходячи з актів від 02 листопада 2016 року, 24 квітня 2017 року та 24 вересня 2018 року, складених працівниками КП «ЖКС «Черьомушки». За думкою суду, висновок судового експертного будівельно-технічного та оціночно-технічного дослідження по визначенню розміру завданої матеріальної шкоди власнику квартири [ADDRESS] від 05 березня 2019 року № 50/18, складеного судовим експертом Сікорською О.А. на замовлення [PERSON] є належним, допустимим та достовірним доказом, оскільки судове експертно будівельне-технічне та оціночне-технічне дослідження проведено атестованим судовим експертом, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправильний висновок, дослідження містить обґрунтовані відповіді на поставлені питання, поряд із дослідженням письмових матеріалів проведено огляд об`єктів будівельно-технічного дослідження із зазначенням дати огляду та отриманих результатів з фотофіксацією (т. 1 а.с. 21-26). Що стосується висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №21-4621 від 28 листопада 2023 року проведеної за ухвалою суду від 21 липня 2021 року, то суд вважає, що вказаний висновок не надав відповіді на поставлені питання, які б підтверджували наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Єдина відповідь, яка була надана експертом у висновку №21-4621 від 28 листопада 2023 року це те, що наявних слідів неконтрольованого витоку води, замокань, тощо в місцях розташування сантехнічних приладів в квартирі [ADDRESS] , не виявлено (т. 3 а.с. 160-164). Доводи відповідача про те, що складені КП «ЖКС «Черьомушки» акти від 02 листопада 2016 року, 24 квітня 2017 року та 24 вересня 2018 року, не є належними та допустимими доказами заподіяння позивачці шкоди, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судом. Отже, сума матеріальної шкоди, яка була спричинена позивачці [PERSON] в результаті залиття її квартири складає 57843,00 грн. Крім того, судом встановлено, що позивачка понесла витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3500,00 грн., що підтверджується квитанцію від 14 грудня 2018 року (т.1 а.с. 38 звор.). Таким чином, позивачка правомірно звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , оскільки з вини останнього стався залив квартири позивачки, в результаті якого останній була спричинена матеріальна та моральна шкода. Судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від відповідальності за завдану ним шкоду. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди складає 57843,00 грн. та моральної шкоди 5000,00 грн., які повинні бути відшкодовані позивачці завдавачем шкоди, а саме відповідачем [PERSON] . Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. На думку суду, позивачка довела факт залиття, розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, якій не спростував своєї вини у заподіянні збитків та їх розмір. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову- на відповідача. Судовий збір у справі складає 1681,83 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду та підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеної частини позовних вимог (а.с. 1, 2).

Outcome: partial