Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-12 00:00:00

08 березня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] , подана його представником [PERSON] , відповідно до якої він просить: - змінити розмір аліментів, визначений рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2023 року у справі №477/2349/23, що стягується з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі з 4000 грн. на 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення сином двадцяти трьох років; - розстрочити [PERSON] сплату заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за період з грудня 2023 року до дня набрання рішенням суду законної сили, на 12 місяців рівними платежами; - зменшити розмір аліментів, стягнутих згідно судового наказу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2023 року у справі 477/2354/23 [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 1/4 на 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття; - розстрочити [PERSON] сплату заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за період з вересня 2023 року до дня набрання рішенням суду законної сили, на 12 місяців рівними платежами. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що з січня 2022 року офіційно не працевлаштований, будь яких офіційних доходів чи виплат не має. Також у нього відсутнє будь яке нерухоме майно або транспортні засоби. Єдиним джерелом доходів для нього є сезонна робота на полі, що дозволяє покривати власні потреби. Загальна сума, яку державний виконавець пропонує до сплати за рішеннями суду складає 7595 грн.,50 коп., що є для нього надмірно. Крім того, у нього на утриманні перебувають батьки - пенсіонери, які проживають у сусідньому селі та потребують догляду та опіки. Його старший син [PERSON] , на якого суд стягнув аліменти на навчання отримує стипендію, що є його власним доходом. В ході розгляду справи судом позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив про їх задоволення посилаючись на доводи викладені у позовній заяві та додатково пояснив, що після видачі рішень судом у 2023 році у нього нічого не змінилося. Рішення про стягнення аліментів у частині їх розміру ним не оскаржувалося. Відповідачка [PERSON] в суді позов не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу у 2023 році звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] , оскільки будь якої допомоги на утримання дітей він у добровільному порядку не надавав. До квітня 2024 року позивач не виконував рішення суду у зв`язку з чим на день звернення до суду з позовом має заборгованість зі сплати аліментів. Також зазначила, що 16.04.2024 року звернулася до виконавчої служби з заявою про повернення їй виконавчих документів оскільки позивач погрожував їй та дітям, поводився неадекватно, перестріваючи їх у селі. У зв`язку з чим діти звернулися до неї з проханням відмовитися від виконання аліментів оскільки не бажають конфліктувати з батьком. Додатково пояснила, що працює на двох роботах та має заробіток до 10000 грн. щомісячно. Старший син [PERSON] навчається на другому курсі вищого навчального закладу, стипендію не отримує. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши зміст письмових доказів, наданих сторонами судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Як вбачається з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При розгляді справи судом встановлено, що судовим наказом Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02.10.2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2023 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, аліменти у розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення ним двадцяти трьох років. Обидва рішення суду набрали чинності та не були оскаржені в апеляційному порядку [PERSON] . Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст.180 СК України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ст.181 СК України). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З пояснень відповідача встановлено, що позивач виконує судові рішення та сплачує стягнений судом розмір аліментів у довільному розмірі та нерегулярно, на час вирішення справи відповідно до постанов про повернення виконавчих документів від 16.04.2024 року виконавчі листи повернуто стягувачеві за її заявою. Тобто виконання судових рішень не здійснюється. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Отже, з положень ст. 181 та ст. 192 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Таким чином, із викладеного вище вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду. У ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зазначив, що не має офіційної та стабільної роботи та відповідного заробітку, має на утриманні двох батьків пенсіонерів похилого віку, які з ним не проживають, про що надав відповідні докази. Зазначені обставини існували на час постановлення судом рішень про стягнення аліментів, будь яких інших обставин, які б свідчили про суттєве погіршення матеріального становища позивача ним не зазначено та доказів останнього не надано, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення його позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed