Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недійним Договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., підписаний [PERSON] і [PERSON] ; стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 09 грудня 2015 року між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. (далі - Договір іпотеки). Відповідно до п.п. 1.1. Договору іпотеки Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під [ADDRESS] , житловою площею 111 кв. м., загальною площею 490, 3 кв. м., земельну ділянку площею 0, 0405 га, кадастровий номер якої - 8000000000:82:121:0004, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0, 0414 га, кадастровий номер якої - 8000000000:82:121:0003, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказує, що договір іпотеки від 09 грудня 2015 року не містить встановлених для нього ст. ст. 5, 7, 18 Закону України «Про іпотеку» істотних умов, що не дає підстав вважати що сторони дійшли згоди стосовно цих умов. Внаслідок відсутності погодження сторонами виду, розміру, способу і строку виконання основного зобов?язання, вартості предмета іпотеки та невідповідності технічних даних фактичним обставинам справи. На думку позивача, при підписанні спірного договору іпотеки позивач дійсно мала на меті отримання позики, в той час як дії відповідача вказують на його спрямованість в бік отримання іпотеки нерухомого майна, під договір позики, який ним не буде виконано, внаслідок чого відповідач протиправно отримав право на власний розсуд визначати в розмір матеріальних вимог до позивача, та звертати стягнення іпотечне майно, при цьому реально не виконавши обов?язку передачі коштів. Вважає, що сторони в дійсності не визначили істотні умови договору іпотеки, не встановили обсяг основного зобов?язання та не здійснили його передачу, підписали договір іпотеки з численними порушеннями законодавства, при цьому зі сторони відповідача були відсутні реальні наміри надання позики під таку іпотеку, що сукупно вказує на недійсність спірного договору, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а. с. 51). 08.12.2022 року від представника позивача - адвоката Шипова К. Ю. надійшла заява про усунення недоліків (а. с. 53-62). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а. с. 64). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] , земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 0405 з кадастровим номер 8000000000:82:121:0004, земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 0414 з кадастровим номер 8000000000:82:121:0003 (а. с. 65-67). Копію ухвали про відкриття провадження та копію ухвали про забезпечення позову було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказані ухвали було направлено до електронного кабінету учасника справи та на зазначені адреси електронної пошти сторін (а. с. 68-70). 14.03.2023 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що договір іпотеки від 09.12.2015 року містить всі істотні умови необхідні для ідентифікації предметів іпотеки, сторони при його укладенні досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину, останній був посвідчений у передбачений законодавством спосіб приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрований в реєстрі за №5439. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладанні договору іпотеки від 09.12.2015 року відповідач ввів її в оману з метою набуття права власності на нерухоме майно - предмети іпотеки. (а. с. 99-120). 09.05.2023 року надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечує щодо доводів, зазначених у відзиві, вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позивача (а. с. 131-133). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 150). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шипов К. Ю. надав пояснення, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Сапалова О. В. у судовому засіданні надала пояснення, просила відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. (а. с. 29-32). Відповідно до п.п. 1.1. Договору іпотеки Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під [ADDRESS] , житловою площею 111 кв. м., загальною площею 490, 3 кв. м., земельну ділянку площею 0, 0405 га, кадастровий номер якої - 8000000000:82:121:0004, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0, 0414 га, кадастровий номер якої - 8000000000:82:121:0003, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно із п.п. 1.2. Договору іпотеки Іпотекою забезпечуються в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за Договором позики, украденим між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем 09 грудня 2015 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Отже, конструкція норми ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» передбачає не нікчемність, а оспорюваність такого договору з підстав, передбачених у частині 1 указаної статті та необхідності доведення в суді порушених прав позивача. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на наведені норми, оспорювати правочин може особа, чиї права та інтереси на час розгляду справи судом порушуються таким правочином. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Подібна правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 03.09.2019 року, справа № 910/14255/18. Таким чином, правом на оскарження оспорюваного правочину володіє або його сторона, або інша особа, чиї права чи інтереси порушує такий правочин. Позивач є стороною спірного Договору іпотеки, відтак основоположним для даної справи є вирішення питання, чи порушує законні існуючі права позивача вказаний правочин. Як слідує із змісту позову, позивачем, як підставу для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки зазначено статтю 230 ЦК України з одночасним посиланням на ст. 18 Закону України «Про іпотеку» . Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Незмінною є практика стосовно розгляду таких позовів і на час розгляду цього спору, оскільки аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року, справа №638/20120/16. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Так, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що при укладанні Договору іпотеки від 09 грудня 2015 року саме відповідач ввів її в оману з метою набуття права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. При цьому, сам договір іпотеки не є договором, предметом якого є перехід права власності, такі права може набути Іпотекодержатель лише за умови не виконання зобов`язання, у забезпечення якого укладено договір. Посилання позивача на те, що Договір іпотеки не містить визначення вартості предмета іпотеки, не відповідають змісту самого договору. Так, відповідно до п.п. 1 Договору іпотеки визначено, що ринкова вартість будинку та двох земельних ділянок по вул. Товарній, 13-13а, становить 4 525 460, 00 грн, 3 923 150, 00 грн та 2 988 110, 00 грн. За домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки становить 13 000 000, 00 грн, що еквівалентно 342 000 фунтів стерлінгів Великобританії. Таким чином, як вбачається із Договору іпотеки від 09.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстрованого в реєстрі №5939, сторони за домовленістю визначили вартість предмета іпотеки - 13 000 000, 00 грн, що жодним чином не порушує вимоги ст. 5 Закону України «Про іпотеку». Щодо визначення у договорі вартості предмета іпотеки еквіваленту іноземної валюти, суд зазначає наступне. Так, визначення еквіваленту іноземної валюти за офіційним курсом (і то в даному випадку наявні виключення - її визначення договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом) передбачено лише при визначенні валюти виконання зобов?язання (ст. 533 ЦК України), а не зазначенні еквіваленту національної валюти під час визначення вартості предмета іпотеки. При зазначенні еквіваленту національної валюти у фунтах стерлінгів Великобританії при визначенні вартості предмета іпотеки сторони визначали курс гривні до фунтів стерлінгів на підставі комерційного курсу, по суті будь-якого банка, що не суперечить правовим нормам. Враховуючи, що пройшов значний проміжок часу (більше семи з половиною років) тому не можливо чітко зазначити, за курсом якого комерційного банку вказувався такий еквівалент. Але сторони погодили такий курс власними підписами на договорі іпотеки від 09.12.2015 року. При цьому, у Договорі іпотеки вартість предмету іпотеки виражена в саме національній валюті України - гривнях і становить 13 000 000, 00 грн. Твердження позивача, що у Договорі іпотеки не визначено розміру основного зобов?язання, теж не відповідає змісту Договору іпотеки, п.1.2 якого визначено, що Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов?язань за Договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2015 року. Позивачем також не доведено, яким чином відповідач ввів її в оману щодо площі та вартості предмета іпотеки, а саме будинку, який належить їй а не відповідачеві. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed