Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

У березні 2024 із позовом до суду звернулося ТОВ «ФК «Кредит - Капітал», яке просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 15260 грн. Мотивувало позовні вимоги тим, що 21.10.2021 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладено договір №4570786 згідно якого відповідач отримав кошти 6000 грн. Позичальник, отримавши кредитні кошти порушив договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку не погашається. Відповідно до укладеного договору факторингу ТОВ «Мілоан» передало право вимоги за договором позивачу. Ухвалою суду від 21.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справ. Сторона позивача у судове засідання не з`явилася, представник позивача надав заяву у якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи здійснити у його відсутність. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Враховуючи неявку відповідача, який був належно повідомлений про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки. Дослідивши матеріали справи, суд критично відноситься до паперів названих «договір про споживчий кредит №4570786» від 21.10.2021, вважає його недостовірним доказом - документ не підписаний сторонами в тому числі електронними підписами сторін. Анкета - заява як і паспорт споживчого кредиту підтверджує переддоговірні відносини між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] проте не підтверджує наявність у сторін обов`язків . Суд критично відноситься до розрахунку заборгованості, оскільки вказаний документ не відповідає вимогам до бухгалтерських документів. Суд критично оцінює довідку про ідентифікацію ТОВ "Міолан", як неналежний доказ укладення договору кредиту , такою, що не відповідає вимогам ч.112 ст. 11, смт. 12 ЗУ " Про електронну комерцію" Між ТОВ «Мілоан» та позивачем був укладений договір відступлення права вимоги №80-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 21.10.2021, укладеним між ТОВ «Мілоан» та відповідачем. Відповідно до наданого суду платіжного доручення №66410 підтверджується виконання договірних відносин між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» з купівлі - продажу прав грошових вимог. Таким чином суду не надано доказів підписання [PERSON] (боржником) та ТОВ «Мілоан» (кредитором) кредитного договору в тому числі елетронним підписом, відповідно до вимог ч.12 ст.11, ст. 12 ЗУ " Про елетронну комерцію" . Суду не надано доказів укдладення договору у визначеній законодавством формі. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно ст. 203 ЦК України умовами дійсності правочину є: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже договір та інші документи, які свідчать про умови укладення та виконання договору повинні бути підписані сторонами в тому чисмлі електронними підписами. Статтею 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Відповідно до положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцю ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. При цьому, абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд дослідивши матеріали справи, встановив, що докази укладення договору кредиту та виникнення у [PERSON] зобов`язань за договором кредиту відсутні. Відсутні достовірні докази ( оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») про заборгованість. Так, для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть бути згідно з Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, - виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20 та інших. Відтак, розрахунок заборгованості, на який посилалося ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у своїй позовній заяві, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, позивачем суду не надано. Тому в задоволенні позову належить відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України, судові витрати належить залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed