Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

18 січня 2024 року з Васильківського районного суду Дніпропетровської області до суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 29 січня 2024 року через систему «Електронний суд» було направлено уточнену позовну заяву, яка зареєстрована судом 30 січня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року у задоволенні заяви про виклик і допит свідків представникові [PERSON] було відмовлено. Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2010 року, посвідченого Васильківською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1324, йому належить квартира [ADDRESS] . В належній йому квартирі зареєстровано малолітнього сина відповідача, [PERSON] , [INFO] . З моменту реєстрації, а саме з 18 грудня 2014 року, відповідач та її син у квартирі не проживають. 27 червня 2023 року відповідача [PERSON] було знято з реєстрації за адресою спірної квартири, проте, вона не здійснила зняття з реєстрації свого малолітнього сина. Фактичне місце проживання відповідача йому невідоме. Реєстрація малолітньої дитини відповідача, [PERSON] , [INFO] , перешкоджає позивачеві у здійсненні її права власності. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідачеві [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третій особі Органу опіки та піклування Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень на позовну заяву подано не було, будь-які інші заяви чи клопотання до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2010 року, посвідченого Васильківською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1324, йому належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4-5), право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 3). Згідно із повідомленням № 423 від 04 серпня 2023 року зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , скасовано 27 червня 2023 року у зв`язку із неповідомленням про реєстрацію місця проживання разом з нею за попередньою адресою малолітньої дитини. (а.с. 9). Згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру № 433130 від 02 лютого 2024 року відповідач [PERSON] з 22 листопада 2021 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35), відомості про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , відсутні, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 433135 від 02 лютого 2024 року (а.с. 36). Також в уточненій позовній заяві позивач зазначає місце реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Позивач у позовній заяві як на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ст. 405 ЦК України, проте, не зазначає родинних відносин з малолітнім [PERSON] , [INFO] . Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням з тих підстав, що останній не проживає за зареєстрованим місцем проживання у належній позивачеві на праві власності квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, адже мати дитини - [PERSON] , ніколи не проживала у спірному житловому приміщенні. Відповідно до положень статті 18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі. За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Таким чином, стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. За таких обставин, оскільки реєстрації місця проживання матері малолітнього відповідача, [PERSON] , [INFO] , за іншою адресою, була скасована відповідним уповноваженим органом у зв`язку з тим, що при знятті з реєстрації вона не повідомила, що з нею зареєстрована її малолітня дитина, а також неможливість зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) малолітнього [PERSON] , [INFO] , або виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) дитини окремо без його батьків або інших законних представників чи одного із них, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, окремо від його матері, [PERSON] , про зняття з реєстрації місця проживання якої позивачем позовних вимог заявлено не було. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 (а.с. 23) слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed