Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-28 00:00:00

29.12.2023 року директор ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» [PERSON] звернувся до суду засобами поштового зв`язку «Укр пошта» із позовною заявою (отримана та зареєстрована судом 17.01.2024 року), в якій просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року в сумі 131826, 94 грн.; стягнути судові витрати в розмірі 2684, 00 грн.; стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 25\~000, 00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 24.05.2019 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974\~з максимальним\~лімітом 20\~000\~грн.\~в межах\~строку дії\~договору -\~36\~календарних місяців\~з дня\~підписання договору\~з остаточним\~терміном повернення\~кожного траншу\~кредиту не\~пізніше строку\~користування траншем,\~визначеного сторонами.\~Строк та\~умови користування\~кожним траншем\~є окремим\~та визначається\~Сторонами відповідно\~до умов\~Договору.\~ТОВ «Інфінанс»\~свої зобов`язання\~за договором\~виконав в\~повному обсязі,\~а саме\~надав відповідачеві\~можливість розпоряджатися\~кредитними коштами\~на умовах,\~передбачених договором. 14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за Договорами позики, у т.ч. за договором позики № №0972504974 від 24.05.2019р., що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «Коллект Центр», відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором позики №0972504974 від 24.05.2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Відповідач своєчасно не повернув банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 11.12.2023 року має заборгованість в сумі 172 636.94 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11 000,00грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 161 636,94 грн. Враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 131 826,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11 000,00 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 120 826,94 грн. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 16.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 57-58). Не погоджуючись з пред`явленими позовними вимогами 13.03.2024 року від представника відповідача - адвоката Вовка М.В. надійшов відзив на позов, в якому він просив у задоволенні позовних вимоги відмовити. Свою позицію мотивував тим, що кожний транш являється окремим кредитом із своїми окремими умовами кредитування. Відповідно до п.1.2 Договору надання позики №0972504974 від 24.05.2019 року, строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов Договору. Відповідно до Акцепту оферти від 27 січня 2020 року на отримання траншу кредиту в рамках Договору надання позики №0972504974 від 24.05.2019 року, строк користування кредиту(траншем) 30 днів. Тобто сторони погодили строк користування траншем до 26.02.2020 року. Після 26.02.2020 року заборгованість за траншем є простроченою та на таку заборгованість відсотки відповідно до статті 1048 ЦК України не нараховуються та розмір заборгованості повинен становити 15 042,50 грн. з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11 000,00грн.; заборгованість за відсотками - 4 042,50 грн. Крім того, застосувати строк позовної давності в частині вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 15 042,50 грн., яка складається з: 11\~000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 4 042,50 грн. заборгованість за відсотками. Ставить питання про стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. 18.03.2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу. У відповіді на відзив посилається на те, що відповідно до п.1.7 договору передбачено, що протягом 36 місяців надається право користуватись кредитними коштами. Обумовлений строк користування траншем це ніщо інше як пільговий строк користування такими коштами, а умовами договору чітко передбачено нарахування відсотків протягом 3-ох років і до факту погашення кредиту. Також, заперечує проти клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки строк позовної давності не сплив із врахуванням продовження такого строку на період дії карантину. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити їх. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, від останнього через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частинами першою, другою статті639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти(оферти)однією стороною та її прийняття (акцепту)другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Цивільного кодексу України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших. Таким чином, з урахуванням доказів, наданих суду, суд вважає встановленим, що 24 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та відповідачем був укладений договір № 0972504974 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, який підписаний з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора і відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, у зв`язку з чим між сторонами виникли договірні зобов`язання. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1)припинення зобов`язання в наслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2)зміна умов зобов`язання; 3)сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частинами першою, другою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За змістом договору ТОВ «Інфінанс» надало позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору. Загальний (максимальний) розмір кредитної лінії 20000 грн. Згідно розділу 3 договору, перший фінансовий кредит (транш) надається позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної позичальником заявки-анкети (додаток №5) та додатка № 2 до договору, які є невід`ємними частинами договору. У заявці-анкеті на отримання першого фінансового кредиту (траншу) зазначено суму першого фінансового кредиту та строк користування ним. Інші умови визначені в додатку №2. Другий, третій, четвертий та наступний фінансовий кредит (транш) надається позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної позичальником заявки-анкети (додаток №5) та додатку №4, які є невід`ємною частиною даного договору. До позовної заяви додана заявка-анкета на отримання кредиту від 27 січня 2020 року (а.с.9), згідно якої [PERSON] просить надати їй кредит на суму 11\~000, 00 грн. на споживчі цілі на строк 30 днів шляхом перерахування на банківську платіжну картку. Акцепт оферти від 27 січня 2020 року містить основні умови кредиту (траншу) згідно заявки-анкети від 27 січня 2020 року: розмір кредиту 11\~000,00 грн., строк користування кредитом 30 днів, відсоткова ставка 1,225% за один день користування кредитом (а.с.8). Перерахування суми кредиту на банківську картку, зазначену в анкеті-заяві, підтверджується квитанцією на сплату №47340852 від 27 січня 2020 року (а.с.20). Пунктом 1.6 договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року визначено максимальний строк користування кредитом (траншем) - 30 календарних днів. Як передбачено частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Після спливу визначеного договором строку, на який надається позика, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється, натомість виникає право вимоги кредитора щодо стягнення з боржника штрафних санкцій, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). За змістом договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року (пункт 1.2), кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування траншем, визначеним сторонами. Строк користування кожним траншем є окремим і визначається відповідно до умов відповідних додатків до договору. Отже сторонами договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року чітко визначено, що кожний транш має окремий строк користування. Відповідачем отриманий такий транш у розмірі 11 000.00 грн згідно заявки-анкети від 27 січня 2020 року. Строк користування траншем, визначений додатком до договору (акцепт оферти від 27 січня 2020 року) складає 30 днів (а.с.8). Оскільки транш є окремою частиною кредиту, яка надається в межах строку дії кредитного договору і має самостійний строк користування, нарахування процентів за користування таким траншем є правомірним лише в межах визначеного строку 30 днів. Строк дії договору надання позики 36 календарних місяців є строком, протягом якого позичальник має можливість отримання окремих частин кредиту з окремими строками користування, отже нарахування процентів за користування окремим траншем, отриманим 27 січня 2020 року, протягом дії договору надання позики не відповідає змісту укладеного договору. У зобов`язанні за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року відбулася заміна кредитора, а саме 14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за Договорами позики, у тому числі за договором позики №0972504974 від 24.05.2019р., що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором позики №0972504974 від 24.05.2019р., що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . Як визначено частиною 1 статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року, має право вимагати від позичальника повернення кредиту (траншу) у розмірі 11\~000,00\~грн. та сплати відсотків за користування ним протягом визначеного строку 30 днів із розрахунку 1,225% в день, а саме 11 000.00грн. : 100% х 1,225% х 30 = 4 042,50 грн. Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За загальним правилом згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, зазначеними нормами закону початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У зв`язку з цим початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусово-судовому порядку. У відзиві представник відповідача просить застосувати строк позовної давності. Даючи оцінку доводам представника відповідача в цій частині суд виходить з наступного. Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0972504974 від 24.05.2019 року, встановлений строк користуванням траншем 30 днів. Таким чином, строк користуванням траншем отриманого у розмірі 11 000.00 грн згідно заявки-анкети від 27 січня 2020 року встановлений до 26 лютого 2020року. Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~корона вірусної\~хвороби (COVID-19»\~№ 540-ІХ\~від 30.03.2020\~Перехідні та\~прикінцеві положення\~Цивільного кодексу\~України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№211\~від 11.03.2020\~року в\~Україні запроваджено\~карантин,\~який продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1428 від 23.12.2022 року до 30.04.2023 року. У постанові від 22.09.2022 року по справі №920/724/21 Верховний Суд зазначив про автоматичне продовження строків позовної давності пов`язане саме зі встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону. Також, при обрахунку строку позовної давності потрібно брати до уваги те, що 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 06 листопада 2023 року №734/2023, від 05 лютого 2024 року № 49/2024, від 06 травня 2024 року № 271/2024 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 12 серпня 2024 року Отже, з вищезазначеного можна дійти висновку що ТОВ «Коллект Центр» при зверненні до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача не було пропущено строки позовної давності, а твердження представника відповідача є безпідставними. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2 684.00 грн., сплачений ним при подачі позову, а також по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивачем додано: копію договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023, копію заявки про надання юридичної допомоги №289 від 15.10.2023, копію витягу з акту №2 про надання юридичної допомоги, копію платіжної інструкції №3933900010 від 19.10.2023. В свою чергу відповідачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, понесених відповідачем по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, відповідачем додано: копію квитанції про оплату витрат на правничу допомогу Серія АВ-ТБ №024012, копію договору про надання правничої допомоги №11/03/2024-Ш від 11.03.2024 року, копію акту приймання-передачі правничої допомоги від 11.03.2024року. Від обох сторін надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial