Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У квітні 2024 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Романків І.М., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] , шляхом визнання за нею право власності на частину вказаного нерухомого майна. Позов обгрунтовано тим, що з 25 лютого 1993 року позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який розірвано на підставі судового рішення від 20 березня 2018 року. В шлюбі у них народилося четверо дітей, одна з яких на даний час є неповнолітньою. Під час шлюбу за рахунок спільних грошових коштів подружжя, вони звели та здали в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість домоволодіння на даний час становить 214 500,00 гривень. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Зазначає, що в березні 2018 року відповідач виїхав на постійне місце проживання до російської федерації і з цього часу будь-якого зв`язку з ним немає, а тому за таких обставин , угоди про добровільний поділ майна досягнути неможливо. Посилаючись на те, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, та на підставі ст.ст. 60, 69 СК України просить визнати за нею право власності на частину домоволодіння. Відповідач [PERSON] не подав відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Романків І.М. просить справу розглядати за їхньої відсутності, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи, про що вказав у заяві від 30 травня 2024 року. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув повторно, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився повторно, відзиву на позовну заяву не подав, суд провів заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст.223, 280 ЦПК України. У зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши письмові докази, які долучено до справи лише позивачкою, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 1993 року по 20 квітня 2018 року. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року в судовій справі №349/150/18, яке набрало законної сили 20 квітня 2018 року, шлюб між сторонами по справі розірвано. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Фразькою сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області 10 жовтня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету від 13 травня 2004 року №31, право приватної власності на житловий будинок загальною площею 165 кв.м., літню кухню площею 14,9 кв.м., стайню-стодолу площею 57,2 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на [PERSON] , частка 1/1. Аналогічна інформація відображена у копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5006530 від 10 жовтня 2004 року. Відповідно до копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого на ім`я [PERSON] 21 листопада 2002 року, до складу домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] входить: житловий будинок загальною площею 165,0 кв.м., житловою площею 79,2 кв.м., літня кухня площею 14,9 кв.м, стайня-стодола площею 57,2 кв.м. Згідно копії висновку про вартість майна, ринкова вартість домоволодіння станом на 08 квітня 2024 року становить 214 500,00 гривень. \~ \~ \~ \~Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої \~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~положень ст.\~60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч.1 ст. 61 СК України). Згідно \~ст.\~63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України) За ч.1 ст. 70 СК України \~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~Майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значенн ( ч.1 ст. 71 СК України). У пунктах 22-24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб ( ч.4 ст. 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18, факт придбання спірного майна в шлюбі є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наявних у справі доказів наданих лише позивачкою, суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, та в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Outcome: approved