Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування арешту майна. В обґрунтування позову зазначив, що він являється власником житлового будинку, що розташований в с. Бричківка Полтавського району та області . 15.06.1992 року між позивачем [PERSON] та відповідачем, Полтавським районним відділенням Ощадбанку №7849 було укладено договір позики за №б-н на суму 50 000 крб. на строк 15 років. В подальшому, 15.06.1992 представником відповідача, Полтавським районним відділенням Ощадбанку №7849 було надіслано до третьої особи Першої Полтавської державної нотаріальної контори повідомлення про накладення обтяження на вказане нерухоме майно за №72. 16.06.1992 року Першою Полтавською державною нотаріальною конторою, відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат» було накладено та зареєстровано обтяження - заборона, за реєстраційним номером 1817109 на вищевказаний об`єкт обтяження. 09.09.1993 року позивачем [PERSON] заборгованість за вказаним договором позики з ПАТ «Ощадбанк» було погашено. Зокрема, це підтверджується квитанціями про сплату позички на суму 50000 крб, процентів у розмірі 10 492 грн. Однак, відповідачем по справі, після погашення заборгованості 09.09.1993 року не було подано заяву до нотаріальної контори про скасування обтяження: заборони відчуження нерухомого майна. Це призвело до того, що 29.03.2005 до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою полтавською державною нотаріальною конторою внесено запис 1817109, але про цю реєстраційну дію [PERSON] не повідомлялось. 04.06.2021 позивачу стало відомо, що у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є досі відомості, щодо обтяження - заборони (архівний запис) відносно його майна. Позивач неодноразово звертався до АТ «Ощадбанк» щодо зняття заборони на відчуження нерухомого майна, проте, отримав негативну відповідь.\~ На письмовий запит позивача з банку надійшла відповідь, в якій зазначено, що первинні господарські документи, на підставі яких була накладена заборона, відсутні, у зв`язку із обмеженим строком їх зберігання, а тому вирішити спір в позасудовому порядку можливості немає. Вказав, що являється законним власником майна, на яке накладено заборону, заборгованість за договором позики погашена, проте позбавлений можливості реалізувати своє право розпорядження ним. Ухвалою суду від 18.12.2023 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Від представника відповідача АТ « Державний ощадний банк України » на адресу суду надійшов відзив на позов в якому останній проти його задоволення заперечував, оскільки за відсутності вимог до банку, позов пред`явлено до неналежного відповідача. Ухвалою суду від 21.02.2024 підготовче засідання по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Представник відповідача розгляд справи прохав провести у його відсутність як вбачається з відзиву на позов. Представник третьої особи Полтавського обласного державного нотаріального архіву в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій прохав судове засідання проводити без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку, що розташований за адресою : Полтавська область Полтавський район с. Бричківка, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 12 ). 15.06.1992 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 50000 карбованців на строк 15 років . На виконання цього договору 16.06.1992 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори накладено заборону на відчуження житлового будинку, що розташований в с. Бречківка Полтавського району та області до повного погашення позики (а.с. 12) та 29.03.2005 року до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна внесено відповідний запис за реєстраційним номером 1817109 . Підставою для реєстрації обтяження являється повідомлення № 72 відділення Ощадбанку № 7849 від 15.06.1992 року (а.с. 12). 11.07.1994 року заборгованість за договором позивачем перед відповідачем була погашена в повному обсязі ( а.с. 10 ). Згідно довідки, виданої філією Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 28.01.2022 року вбачається, що у [PERSON] відсутня заборгованість по кредитах (а.с. 14). Згідно повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 16.06.2021 року вбачається, що за результатами перевірки алфавітних книг та реєстрів заборон відчуження за 1999-2006 роки інформація про можливе накладення заборони на відчуження майна [PERSON] не виявлена ( а.с. 15 ). Згідно відповіді філії Полтавського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» від 29.10.2021 року вбачається, що оскільки у банку відсутні копії повідомлень про накладення обтяжень чи договорів, на підставі яких можливо було накладено заборону, неможливо встановити чи був [PERSON] клієнтом філії банку в 1992 році, в зв`язку з чим накладалась заборона та чи відповідає дійсності запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, рекомендовано позивачу звернутися до суду за захистом свої порушених прав (а.с. 13). Таким чином, судом встановлено, що заборгованість за договором позики від 15.06.1992 року позивачем перед відповідачем погашена в повному обсязі, на забезпечення виконання якого і було винесено повідомлення № 72 від 15.06.1992 року відділення ощадбанку № 7849 та внесено 29.03.2005 року нотаріусом відомості про обтяження заборону відчуження. Статтею 41Конституції\~України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня\~1997року\~№475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Частиною 1ст.\~16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319\~ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1ст.\~321\~ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а на підставі ч. 1ст. 392ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Що стосується тверджень відповідача, що Банк не є належним відповідачем у даній справі, суд вважає дане твердження помилковим,оскільки відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3червня 2016 року №5«Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Оскільки саме на підставі повідомлення відділення № [NUMBER] АТ « Державний ощадний банк України » № 178 від 08.06.1994 року нотаріусом було накладено заборону на майно позивача, тому Банк і є належним відповідачем у справі. Враховуючи вищевикладене, те, що позивач є законним власником будинку, будь-яка заборгованість перед банком відсутня, банк претензій до позивача не має, на даний час відсутні документи, на підставі яких нотаріус або державний реєстратор мали б можливість зняти заборону на нерухомість в позасудовому порядку, тобто орган, який наклав заборону позбавлений законної можливості її скасувати, заборона на нерухоме майно позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, оскільки наявність заборони чинить йому в цьому перешкоди, що грубо порушує гарантоване Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право приватної власності позивача, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову до АТ «Державний ощадний банк України» та його задоволення.

Outcome: approved