Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-03 00:00:00

01 грудня 2023 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить автомобіль Jeep Grand Cherokee, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Вказаний автомобіль згідно довіреності від 18 лютого 2022 року перебував у користуванні громадянина [PERSON] , який в подальшому за передорученням передав його відповідачу. Однак, позивач вказує, що заявою від 19 вересня 2022 року позивач скасував видану ним довіреність, а тому, на підставі ч.2 ст.248 ЦК України, втратили чинність всі інші видані на її підставі довіреності в порядку передоручення.. Позивач вказує, що відповідач добровільно автомобіль не повертає, у зв`язку з чим позивач просить суд витребувати у відповідача на користь позивача належний йому на праві власності автомобіль Jeep Grand Cherokee, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Вказав, що автомобіль йому було передано [PERSON] разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, в рахунок погашення боргових зобов`язань. Вказує, що на момент передоручення первинна довіреність була чинною. Вважає себе добросовісним набувачем майна від якого не може бути витребувано майно. Посилається на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02 червня 2021 року №761/44057/19. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач є власником транспортного засобу Jeep Grand Cherokee, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] (а.с.45). 18 лютого 2022 року позивач видав [PERSON] нотаріальну посвідчену довіреність на права керування та розпорядження спірним автомобілем (а.с.43). 08 березня 2022 року [PERSON] , в порядку передоручення видав довіреність відповідачу [PERSON] (а.с.44). Заявою від 19 вересня 2022 року позивач скасував видану раніше довіреність [PERSON] (а.с.16). Сторонами не заперечується той факт, що наразі спірний автомобіль перебуває у фактичному володінні відповідача. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частинами першою третьою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. У частині другій статті 248 ЦК України визначено, що з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Оскільки позивач у встановленому порядку скасував видану [PERSON] довіреність на право розпоряджання спірним автомобілем, видана відповідачу, в порядку передоручення, довіреність також втратила свою чинність. При цьому, суд звертає увагу, що спірні довіреності, як первинна, так і видана в порядку передоручення, фактично реалізовані не були, оскільки розпоряджання автомобілем у вигляді його відчуження на користь третіх осіб не відбулося, як і його перереєстрація в органах МВС. Вказані обставини є відмінними від тих, які наведені у постановах Верховного Суду, зокрема від 02 червня 2021 року №761/44057/19, на які звертає увагу відповідач. У наведених прикладах майно було у встановленому порядку відчужено повіреними на користь третіх осіб, тобто, довіреності на права розпорядження були реалізовані та виконані у встановленому порядку. Тому наведена представником відповідача судова практика Верховного Суду є нерелевантною до розглядуваних правовідносин і судом до уваги не беруться. У частині першій статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Пунктом 2 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, оскільки відповідач заволодів спірним автомобілем на законній підставі, а саме довіреності, яка видана в порядку передоручення, але в подальшому, ця підстава відпала у зв`язку із скасування первинної довіреності, згідно ч.1 ст.1212 ЦК України він зобов`язаний повернути це майно позивачу, а останній, в свою чергу, має право витребувати його з чужого незаконного володіння, на підставі ст.387 ЦК України. Доводи відповідача про те, що є він добросовісним набувачем майна і воно не може бути витребувано від нього на підставі ст.388 ЦК України, суд відхиляє, оскільки положення цієї статті стосується випадку набуття майна за відплатним договором, чого у даному випадку не було. Суд підкреслює, що довіреність на право розпоряджання автомобілем, як і видана в порядку передоручення наступна довіреність, не підміняє собою договір купівлі-продажу та не свідчить про набуття відповідачем майна за відплатним правочином, або права власності взагалі. Суд ще раз звертає увагу, що самі довіреності реалізовані не були, розпоряджання спірним автомобілем у вигляді його відчуження не відбулося, як і перереєстрація в органах МВС, у зв`язку з чим у відповідача відсутні будь-які правові підстави для подальшого володіння спірним автомобілем. З огляду на вищевикладене, оскільки відповідача добровільно не повертає позивачу спірний автомобіль, позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 13\~420,00 грн. Згідно з\~п.\~3\~ч.\~3\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.1 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. відповідно до частин третьої п`ятої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 року у справі №308/15007/15-ц вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача долучає до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги від 27.03.2023, ордеру на надання правничої (правової) допомоги, звіту про надання правничої допомоги від 22.04.2024, акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 22.04.2024. Варто зауважити, що представник позивача брав участь у судовому засіданні один раз 04.06.2024, судове засідання тривало з 14:33 год до 15:16 год. У звіті вказано представництво інтересів [PERSON] у судових засіданнях, без зазначення витраченого часу, вартість 8\~000,00 грн., що, на думку суду, є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги. Узгодження сторонами договору про надання правничої допомоги гонорару у фіксованому вигляді не звільняє сторону позивача від виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України з надання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та обґрунтування суми заявлених витрат на предмет їх співмірності та реальної затрати часу адвоката. Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі №824/20/23 висловив правову позицію, що зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою\~статті 137 ЦПК України. З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі,

Outcome: partial