Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-29 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Лавренчук О.В. просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за останні три роки в розмірі 50% прожиткового мінімуму, передбаченого на дітей віком від 6 до 18 років, що становить 49475,00 гривень, та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму. Позовні вимоги представник обґрунтував тим, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 12 грудня 2014 року, у сторін [INFO] народився син [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу та по цей час дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. За увесь цей час відповідач не приймав участі в утриманні сина на належних та передбачених законом умовах. 04 жовтня 2016 року позивач уклала другий шлюб, у якому народила дочку, яка також перебуває на її утриманні. 24 травня 2023 року рішенням суду було відмовлено у позбавлені відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] , однак в межах цього судового провадження відповідач підтверджував, що не приймав участі в утриманні дитини протягом усього цього часу, а також підтвердив своє офіційне працевлаштування та наявність доходу. Тобто, упродовж останніх трьох років та на даний час відповідач не приймає участі в утриманні сина, хоча має для цього можливість. Враховуючи прожитковий мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років у 2021, 2022, 2023 роки, сума аліментів за останні три роки в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років буде становити 49475,00 гривень. Відповідач є здоровим та працездатним, має щомісячний дохід, їздить за кордон на роботу на тривалий час, тому вважає можливим стягувати з нього аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 гривень, що буде достатнім для забезпечення розумних потреб дитини. Провадження в справі відкрито ухвалою від 04 квітня 2024 року, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам визначені строки для подання заяв по суті спору у вигляді відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення на відповідь. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У ньому зазначив, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання сина за останні три роки відповідач не визнає, а позовні вимоги про щомісячне стягнення аліментів - визнає частково на рівні 2500,00 гривень. В обґрунтування такої позиції вказав, що позивач здійснювала і продовжує здійснювати перешкоди відповідачу у побаченні з сином та відмовлялась добровільно одержувати грошову або будь-яку іншу допомогу на сина. Аналогічно позивач не обговорювала і не бажала обговорювати з відповідачем умови письмової угоди про добровільну сплату аліментів на утримання сина або сплати коштів на картковий рахунок. Жодних доказів того, що позивач вживала заходів щодо отримання від відповідача аліментів на утримання сина, а він, зі своєї сторони, ухилявся від цього, до позову не додано. Відповідач офіційно не працевлаштований, на заробітки за кордон не виїжджає, на утриманні має ще двоє неповнолітніх дітей від другого шлюбу, у власності нерухомості не має. Відповіді на відзив на позовну заяву сторона позивача не подала. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2012 року, який розірваний рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року у справі № 168/458/14. У період шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Проживання сина [PERSON] після розірвання шлюбу разом із позивачем відповідач не заперечує. 04 жовтня 2016 року позивач уклала другий шлюб з [PERSON] , з яким у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . У 2023 році позивач звернулась до Старовижівського районного суду Волинської області із позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] . Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 24 травня 2023 року в справі № 168/297/23 у задоволенні указаного позову відмовлено. Відповідача [PERSON] попереджено про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню сина [PERSON] . Із загальнодоступного Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що зазначене рішення місцевого суду залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2023 року та постановою Верховного Суду від 25 грудня 2023 року. Відповідач [PERSON] вдруге одружився 15 лютого 2018 року та від цього шлюбу має дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв серії [NUMBER] , № 283285, № 350746. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.2 ст.181 СК України). Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). У частині 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, а саме: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Водночас частина 2 статті 182 СК України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У частині 1 статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Як свідчать письмові заяви сторін по суті спору взаємної згоди щодо утримання їх спільного сина [PERSON] вони не досягли, а відтак на його утримання підлягають стягненню аліменти з відповідача, як батька, який проживає окремо від дитини. Відповідач не заперечує проти сплати аліментів на утримання сина, проте не в повній мірі згідний із заявленим позивачем їх розміром та повністю заперечив стягнення аліментів за минулий час. Вирішуючи заявлену позовну вимогу про стягнення з відповідача аліментів за останні три роки, що передували зверненню до суду із цим позовом, суд керується наступним. Тлумачення ч.2 ст.191 СК України свідчить, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести такі обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Із цим позовом позивач через свого представника звернулася до суду 02 квітня 2024 року. Належних та достатніх доказів того, що позивач раніше вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання сина, суду не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч.2 ст.191 СК України. Рішення суду від 24 травня 2023 року в справі № 168/297/23, на яке посилається представник позивача, існування таких обставин не доводить і жодних відомостей, які б давали підстави для застосування положень ч.2 ст.191 СК України, у собі не містить. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина за останні три роки задоволенню не підлягає за її безпідставністю. В іншій частині заявлених вимог суд, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача, враховує положення ч.1 ст.182 СК України, визначений законодавством прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також встановлені фактичні обставини в справі. Станом на дату розгляду справи сину сторін [PERSON] виповнилося повних 12 років. Згідно із Законом України "Про Державний бюджет на 2024 рік" розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривень. Отже, мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину віком від 6 до 18 років на даний час становить 1598 гривень гривень, мінімальний рекомендований 3196 гривень. Відповідно до положень ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). Заявлений у позові розмір аліментів в сумі 3500,00 гривень вищий від визначеного законодавством рекомендованого розміру, тому від позивача вимагається доведення не лише достатності у відповідача заробітку (доходу) для сплати такого розміру аліментів, але й наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких ним не доведено джерела походження коштів для їх оплати. Заявляючи такий розмір аліментів позивач не навела жодного належного обґрунтування такого розміру та не надала підтверджуючих доказів у необхідності здійснення стягнення аліментів у такому розмірі. В той же час суд враховує положення ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, за змістом яких, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Син сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю, позивачем [PERSON] , а відтак основний тягар по його утриманню, що включають в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати, лежать саме на позивачу. Адже утримання дітей не зводиться виключно до суми стягуваних аліментів із платника. Це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному, так і в моральному аспекті. Надані відповідачем до відзиву документи про статус його матері як пенсіонера за віком суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують перебування останньої на його утриманні. Відповідач в силу свого молодого віку (має 33 роки), належного стану здоров`я, оскільки протилежного в справі не доведено, має можливість працювати і заробляти кошти, щоб забезпечити утримання своїх неповнолітніх дітей в достатньому для їх гармонійному розвитку рівні. Виходячи із вище наведеного та принципу рівності батьківського обов`язку по утриманню дітей, матеріальний та сімейний стан обох сторін, суд вважає необхідним стягувати з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 2500,00 гривень. Цей розмір аліментів є достатньо вищим від встановленого мінімуму, визнається самим відповідачем та, на переконання суду, на достатньому рівні забезпечить гармонійний розвиток дитини, виконання відповідачем гарантованого державою батьківського обов`язку і відповідає закріпленим у ч.9 ст.7 СК України засадами справедливості, добросовісності та розумності. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів підлягають частковому задоволенню. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення місячного розміру аліментів підлягає негайному виконанню. Судовий збір за вимогою про стягнення аліментів за минулий час на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України слід віднести за рахунок держави, а за рештою вимог - згідно із ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 71,43 % таких вимог. Крім цього, кожна сторона заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, представник позивача до стягнення заявив 5000,00 гривень, представник відповідача 3900,00 гривень. Витрати на професійну правничу допомогу кожна сторона підтвердила належними доказами у відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц висловила правову позицію про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У цій справі суд вважає заявлений представниками обох сторін розмір витрат на правничу допомогу дещо завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та реальності. У зв`язку із цим та оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи, а саме: співмірність суми витрат зі складністю справи, яка з огляду на характер спірних правовідносин не є складною і розглядалася судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відповідність суми понесених витрат критеріям співмірності необхідних і достатніх витрат, реальності і розумності з урахуванням фактично наданих послуг з правової допомоги; значення справи для сторін, а також часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про те, що реальні і необхідні витрати кожної сторони на правничу допомогу становили на рівні не більше 2500,00 гривень, при цьому характер і обсяг отриманої ними правничої допомоги фактично є однаковим. Отже, враховуючи такий визначений судом рівний компенсаційний розмір витрат на професійну правничу допомогу кожної сторони, у відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній такі судові витрати.

Outcome: partial