Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення. Посилається на те, що 01.03.2014 року з відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 290. Від шлюбу сторони мають одну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, часто виникали сварки, чисельні непорозуміння. З лютого 2024 року шлюбні відносини припинені, фактично сім`я розпалась. На примирення позивач не погоджується. Спору з приводу майна немає. Малолітня дитина після припинення шлюбних відносин та на даний час проживає разом із позивачем. Спору між сторонами щодо місця проживання спільної дитини немає. Вказує, що з лютого 2022 року, їх спільна дитина залишилась проживати разом із ним. З того часу дитина проживає разом із позивачем, перебуває на його утриманні та вихованні. Позивач просить суд шлюб розірвати, малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити\~проживати з\~ батьком [PERSON] , [INFO] , на його самостійному вихованні та утриманні та встановити факт, що [PERSON] , [INFO] самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 03.05.2024 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. В підготовче судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку розгляду справи по суті позивач подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. До початку розгляду справи по суті відповідачка подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, на задоволенні позову не заперечує. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~судове засідання проводилося без технічної фіксації. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. \~Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 01.03.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 290. Від шлюбу у сторін народилась одна дитина донька [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання спільної дитини, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору. Сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносити припинені. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з батьком, то суд вважає за можливе зазначити з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 315\~ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із\~частиною восьмою\~статті 7\~СК України\~регулювання сімейних\~відносин має\~здійснюватися з\~максимально можливим\~урахуванням інтересів\~дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України,\~Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, необхідне позивачу для захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини,\~які визнаються\~сторонами,\~ не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності ї їх визнання. Суд вважає, що заявником доведений факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] . Суд, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до висновку що заявлені вимоги підлягають задоволенню. З цих підстав позов слід задовольнити.

Outcome: approved