Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-10 00:00:00

Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кольчинської селищної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Батьки дитини неодноразово притягалися до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Мати дівчинки, [PERSON] , рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області вже позбавлена батьківських прав щодо її двох старших дітей. Так, 09.04.2024 року за результатами проведення оцінки безпеки дитини було встановлено, що дитина [PERSON] знаходиться у небезпечних умовах у зв`язку з чим її було негайно відібрано від батьків. Мати дівчинки доставлена до лікарні де відповідно до медичного протоколу огляду у неї виявлено 2,52 проміле алкоголю в крові. Позивач вважає, що викладені обставини свідчать про злісне ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому на підставі зазначеного просить позов задовольнити. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1281,50 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття. Ухвалою суду від 30.04.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 22.05.2024 року. Ухвалою суду від 22.05.2024 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 11.06.2024 року . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні, справу просить розглянути без її участі, щодо ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У зв`язку із неявкою відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.10.2018 року. Також встановлено, що 08.04.2024 року від відділу поліції № 1 Мукачівського РУП Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на ім`я голови Кольчинської селищної ради Мукачівського району надійшло подання з вихідним № 3774/106/26/1/01/6-2024 про усунення причин та умов, що сприяють вчиненню батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , адміністративних правопорушень передбачених ст. 184 КУпАП. Зі змісту подання також встановлено, що [PERSON] неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності у зв`язку з ухиленням від виконання батьківських обов`язків по вихованню своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що 09.04.2024 року комією у складі в.о. начальника служби у справах дітей Кольчинської селищної ради - Няговською Н.Б., медичною сестрою Кленовецької АЗПМС Гузинець, ПОГСП ВП № 7 Мукачівського РУП - [PERSON] , був складений акт проведення оцінки рівня безпеки дитини відповідно до якого було прийнято рішення негайно відібрати дитину від батьків у зв`язку із загрозою для її життя та здоров`я. Так, відповідно до вищезазначеного акту встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що на момент огляду в дитини були зовнішні ознаки недогляду, а саме низький рівень гігієни дитини, одяг дитини не відповідав віку та сезону, дитина була одягнута в брудний одяг. На момент огляду в дитину була температура - 37,2. За словами дівчинки батько вдарив її лопатою в область шиї та вона неодноразово була свідком того як батько бив матір в її присутності. Ввідповідно до рішення № 47 від 09.04.2024 року «Про негайне відібрання малолітньої дитини та позбавлення батьківських прав» вирішено негайно відібрати від батьків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу № 201/2024 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 09.04.2024 року у [PERSON] виявлено нестійкий настрій, нечітку мову, порушення артикуляції, тремтіння пальців рук, запах алкоголю, виявлено 2,52 проміле алкоголю в крові. Також судом досліджено рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року відповідно до якого [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначене рішення набрало законної сили 29.07.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти та є хронічними алкоголіками або наркоманами. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області № 02-9-6/434 від 11.04.2024 року встановлено, що у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування виконавчий комітет Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області вважає за доцільним позбавлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При постановлені законного та справедливого рішення, суд враховує положення Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, (набула чинності для України 27.09.1991 року) в ч. 2 ст. 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім цього, в ч. 1 ст. 19 Конвенції зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. Відповідно до п. 15 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам для досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України») у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 11 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 14 Закону). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час не створюють належних умов для розвитку та виховання своїх дітей, не забезпечують нормального рівня життя, зловживають спиртними напоями, що в сукупності свідчить про те, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з чим слід позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дітей, то суд вважає, що такі вимоги також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, в ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: approved