Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-27 00:00:00

у січні 2024 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь 242 883,38 грн середнього заробітку, отриманого без достатньої правової підстави. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем безпідставно отримано середній заробіток за період з 07.03.2022 року по 28.02.2023 року, оскільки останнього увільнено від роботи у зв`язку із зарахуванням до проходження служби у складі добровольчого формування із збереженням середньомісячної заробітної плати, однак, відсутні підтвердження про залучення [PERSON] до виконання обов`язків у складі добровольчого формування Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області «Тероборона Феодосіївської громади» протягом 258 робочих днів. Ухвалою від 22.01.2024 року відкрито провадження в указаній справі. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 54). 19.02.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому адвокат Колодяжна Н.В. просить у позові відмовити, посилаючись на ст. 119 КЗпП України, а також те, що графіки та табелі обліку не передбачені добровольчими формуваннями територіальних громад; відповідачем здійснюються виконання завдань у складі добровольчого формування територіальних громад на даний час, і здійснювалися в період його перебування на роботі в позивача. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом позивача № 622-к від 17.05.2021 року [PERSON] призначено на посаду начальника Управління внутрішньої безпеки з 18.05.2021 року. Відповідно до наказу № 711-К від 06.04.2022 року голови Державної служби України з безпеки на транспорті Є. Зборовського, увільнено від роботи відповідача з 07.03.2022 року, в зв`язку із зарахуванням до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України під час особливого періоду зі збереженням місця роботи та середнього заробітку на період проходження служби у складі добровольчого формування. Підстава: довідка Добровольчого формування Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області «Тероборона Феодосіївської громади» від 01.04.2022 року № 001-381, контракт добровольця територіальної оброни Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області від 07.03.2022 року. Як вбачається з контракту добровольця територіальної оборони формування Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області від 07.03.2022 року, укладеного між командиром Добровольчого формування Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області «Тероборона Феодосіївської громади» та [PERSON] , цей контракт є строковим і укладається строком на три роки (п. 5 цього Контракту). Згідно з листом вих. № 001-01 від 26.01.2023 року Добровольчого формування Феодосіївської територіальної громади «Тероборона Феодосіївської громади» щодо надання інформації про залучення [PERSON] до виконання завдань добровольчого формування територіальної громади, за період перебування у членах добровольчого формування, вищезазначений доброволець добросовісно виконує свої завдання, накази командира добровольчого формування територіальної громади та бойові розпорядження командира в/ч [NUMBER] та повідомлено про заборону надавати стороннім особам інформацію з обмеженим доступом, якою, в тому числі, є всі бойові розпорядження, які виконує Добровольче формування Феодосіївської територіальної громади. Як вбачається з листа Військової частини [NUMBER] № 153 від 27.01.2023 року, відповідно до бойових розпоряджень військової частини, Добровольче формування Феодосіївської територіальної громади «Тероборона Феодосіївської громади» залучається до виконання завдань територіальної оборони на території Феодосіївської сільської територіальної громади з 15.10.2022 року по теперішній час. Повідомлено, що копії відповідних документів не можуть бути надані, оскільки містять в собі інформацію з обмеженим доступом. Наказом позивача № 470-К від 28.04.2023 року звільнено [PERSON] , начальника Управління внутрішньої безпеки із займаної посади 01.05.2023 року за власним бажанням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим, у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-91цс14 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року в справі № 545/163/17. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 753/15556/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому, вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку або недобросовісності з боку набувача. Доказів про набуття відповідачем грошової виплати у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторона позивача не посилається. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Суд, вважає, що в зв`язку з тим, що відповідач мобілізувався та долучився до територіальної оборони відповідно в період часу з 07.03.2022 року по 28.02.2023 року був відсутній на роботі з поважних причин, в зв`язку із чим, має право на гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відтак, правових підстав вважати, що виплата середнього заробітку за вказаний період набута відповідачем без достатніх правових підстав, немає, а тому заявлена позивачем до стягнення сума коштів, не підлягає поверненню на підставі ст. ст. 1212, 1215 ЦК України. При цьому, підстав вважати, що виплата матеріальної допомоги зумовлена недобросовісною поведінкою відповідача, суд не вбачає, оскільки така виплата є виключною ініціативою роботодавця (наказ № 711-К від 06.04.2022 року, який не передбачає саме періодичне залучення працівника (позивача) до виконання обов`язків служби в територіальній обороні), вчиненою на підставі документів: довідки Добровольчого формування Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області «Тероборона Феодосіївської громади» від 01.04.2022 року № 001-381 та контракту добровольця територіальної оброни Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області від 07.03.2022 року, підтверджень про припинення (розірвання) якого матеріали справи не містять. Тобто, виплата середнього заробітку, ініційована самим позивачем, без визначення рівня залучення працівника (добровольця) до участі в територіальній обороні (кількості робочого часу, який витрачає працівник на цю діяльність), і без виконання його обов`язків за трудовим договором, а підстава її нарахування [PERSON] як такому, хто мобілізувався та долучився до територіальної оборони, для відповідача не відпала, більше того, ані наказ позивача про увільнення від роботи, ані контракт від 07.03.2022 року, не містить умов виконання відповідачем своїх обов`язків у добровольчому формуванні територіальної громади неповний робочий день, що виключає підстави застосування ст. 1212 ЦК України. Таким чином, позивачем у межах заявленого спору, не спростовано належними доказами презумпцію добросовісності відповідача, як набувача коштів у вигляді середнього заробітку за період із 07.03.2022 року по 28.02.2023 року. При цьому, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки. Це один із проявів принципу добросовісності, який означає, що ніхто не повинен отримувати дохід або іншу вигоду від своєї неправомірної поведінки. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №907/576/17 від 16.05.2018 року та №917/803/18 від 15.05.2019 року, які згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України підлягають обов`язковому застосуванню. Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду в справі № 390/34/17 від 10.04.2019 року). Таким чином, не встановивши наявність підстав для застосування ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, суд не вбачає підстав для повернення, як безпідставно отриманого середнього заробітку відповідачем, як таким, хто мобілізувався та долучився до територіальної оборони на постійній основі, що і має місце в даному випадку. При цьому, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі «CAKAREVIC v. CROATIA» (заява №48921/13) від 26.04.2018, де Європейський суд з прав людини звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та здійснює відповідний платіж, заявник має законні підстави припускати, що отриманий платіж є юридично правильним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed