Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-05 00:00:00

30.04.2024 року [PERSON] звернувся до Бобровицького районного суду Чернігівської області з позовною заявою про стягнення з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Заявлений позов обґрунтований тим, що 09.02.2024 р. інспектором Управління патрульної поліції в місті Київ сержантом поліції Проценком Б. М. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1405369, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.03.2024 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закрито провадження у справі. Позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності йому була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звернувся із даним позовом до суду. У судове засідання позивач не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явився. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області у судове засідання також не з`явився, у відзиві просив розглядати справу без його участі. Представники Департаменту патрульної поліції та Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області у поданих відзивах у задоволенні позовних вимог просять відмовити повністю у зв`язку із їх безпідставністю та необґрунтованістю. У своєму відзиві Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області зазначає, що відповідачем у справі позивач визначив Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, в позовних вимогах просить стягнути моральну шкоду з держави через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Проте, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем. Так, представник вказує, що Головні управління Державної казначейської служби України є територіальними органами Державної казначейської служби України. Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є юридичною особою та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Разом з тим, позивачем не надано доказів порушення Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області будь-яких його прав чи інтересів, воно не вступало у правовідносини з позивачем і шкоди йому не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших суб`єктів. Згідно своїх функціональних обов`язків не є учасником спірних правовідносин і не має фактичних даних щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. У відзиві також зазначено, що за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Крім того, за усталеною практикою Верховного Суду не допускається стягнення з органів Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Тому представник відповідача вважає, що позивачем обрано помилковий спосіб захисту своїх прав. Також, у відзиві зазначено, що дії відповідачів відносно позивача у судовому порядку неправомірними чи протиправними не визнавалися. Відтак відсутній обов`язковий елемент складу цивільного правопорушення. Сам факт закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у виді відшкодування шкоди і не може бути доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачеві моральну шкоду. Отже, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршення стану здоров`я та його причинно-наслідковий зв`язок, внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності. У відзиві на позов представник Департаменту патрульної поліції зазначив, що позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій правоохоронних органів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні настання негативних наслідків, ні наявність причинного зв`язку між протиправними, на його думку, діями посадової особи органу поліції та можливим завданням такої шкоди, а також вини заподіювача. Зазначає, що рішенням Бобровицького районного суду суду Чернігівської області від 27.03.2024 року неправомірність дій працівників поліції щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення не встановлено. Сам факт скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі не свідчить про те, що дії працівника поліції були неправомірними. Представник зазначає, що оцінюючи моральну шкоду у розмірі 5000 гривень позивач не зазначив, з яких міркувань виходив та не навів жодного доказу, котрий це підтверджує. Тому, представник вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. У відповідях на відзиви позивач заперечив обставини викладені у відзивах Департаменту патрульної поліції та Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області та вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, наведених у позовній заяві. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 09.02.2024 р. поліцейським 1 взводу 2 роти 3 бат. полку 2 Управління патрульної поліції в місті Київ, сержантом поліції Проценком Б. М. винесено постанову серії ЕНА № 1405369, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.03.2024 року скасовано постанову серії ЕНА № 1405369 від 09.02.2024 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення в розмірі 680 грн за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП та закрито провадження у справі. Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Підставою для звернення до суду відповідно до змісту позовної заяви стало завдання позивачеві внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності душевних страждань, що мали істотний вплив на його психічний, фізичний, моральний стан. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті, а саме, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлене преюдиційним судовим рішенням незаконне притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконним рішенням службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову чи службову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25.06.2018, провадження № 61-496св18, від 11.07.2018, провадження № 61-14157св18, від 25.07.2018, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами. Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Як вбачається зі змісту рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.03.2024, поліцейським 1 взводу 2 роти 3 бат. УПП в м. Києві сержантом поліції [PERSON] 09.02.2024 року винесено постанову серії ЕНА №1405369, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.122 КУпАП та накладено штраф у сумі 680 гривень. Підставою для винесення постанови стало те, що 09.02.2024 о 08 год. 37 хв. в м. Київ по вул. Братиславська, [PERSON] , керуючи автомобілем Lanos д.н.з. [NUMBER] , здійснив рух на смузі для маршрутних ТЗ позначеною дорожнім знаком 5.11, чим порушив п.п. 17.1 ПДР на дорозі із смугою для маршрутних ТЗ, позначеній дорожнім знаком 5.8. або 5.11 забороняються рух і зупинка ін. ТЗ на цій смузі, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.122 КУпАП. Як зазначалося вище, вказаним рішенням суду постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №1405369 від 09.02.2024 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.122 КУпАП у виді 680 грн штрафу скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Зазначене рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не було надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували правомірність винесення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, і не спростовано тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності. Разом з\~тим,\~вказане рішення\~було ухвалено\~на підставі\~ч.3\~ст.286\~КАС України,\~якою визначено,\~що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний суд має право:1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3)\~скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Отже, даною нормою не визначено обов`язок суду ухвалювати рішення про визнання неправомірними дій суб`єктів владних повноважень, а тому твердження відповідачів про те, що рішенням Бобровицького районного суду суду Чернігівської області від 27.03.2024 року неправомірність дій працівників поліції щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення не встановлено, не заслуговоють на увагу. У\~судовому засіданні\~встановлено,\~що діями працівника поліції позивачеві завдано моральної шкоди, оскільки скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу з вказаних підстав свідчить про те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Отже, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (отримання пояснень, винесення постанови, звернення її до виконання, тощо). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником поліції безпідставно, постанова по справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу скасована, а справа закрита, суд доходить висновку, що незаконне притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] призвело до завдання позивачеві моральної шкоди, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що полягають у пережитих відчуттях несправедливості, недовіри до правоохоронних органів через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення, а тому у зв`язку з незаконним накладенням на позивача штрафу наявні правові підстави для відшкодування йому завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане винесенням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. У даній справі підставою для відшкодування моральної шкоди є скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності й закриття справи про адміністративне правопорушення. При визначенні розміру завданої позивачеві моральної шкоди, суд виходить з наступних обставин. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Так, відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке у подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Позивач в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, завданої внаслідок винесення постанови про адміністративне стягнення, посилається, зокрема, на приниження його честі, гідності як водія, спричиненням моральних переживань, зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, порушення нормального способу життя. Безумовно, що порушене посадовою особою Департаменту патрульної поліції провадження про притягнення позивача до адміністративної відповідальності викликало у позивача негативні емоції, однак визначальним у даному питанні є доведеність останнім належними та допустимими доказами заявленого розміру моральної шкоди, адже не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15.12.2020 р. у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує що в досить короткий строк після того, як він дізнався про порушення своїх прав, вони були поновлені, наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 26.01.2021 у справі №335/5271/17, встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на викладене, зважаючи на доведеність незаконності притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу, а також доведеність факту наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, враховуючи середню тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимоги розумності та справедливості, відшкодуванню підлягає на користь позивача моральна шкода в розмірі 2000 гривень, яка буде належною та достатньою для її покриття, у зв`язку з чим позовні вимоги до Департаменту патрульної поліції підлягають частковому задоволенню. Твердження представників відповідачів, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту душевних страждань, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт притягнення особи до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, вчинення якого не було доведено є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди, враховуючи, що йому доводилося докладати додаткових зусиль та витрачати час для доведеності своєї невинуватості. При цьому, формулювання позовної вимоги «стягнути з держави через Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначеського рахунку на користь [PERSON] 5000 гривень у відшкодування моральної шкоди», на переконання суду, не свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту права, адже як видно з позовної вимоги, позивач таким способом обрав стягнення шкоди, що з урахуванням характеру порушення його прав є ефективним способом захисту. Щодо визначення позивачем співвідповідачем Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції. У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і шкоди йому не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших суб`єктів. Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до Закону, має право й зобов`язаний визначати суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ЦПК України визначає, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України). Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.' У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову. Виходячи з викладеного, у задовленні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди до Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області слід відмовити як до неналежного відповідача. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial