Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-04 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Литвиновою Л.О., реєстровий номер 1071. Відповідач, який зареєстрований у вказаній вище квартирі, починаючи з серпня 2020 року фактично там не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не зберігає, квартирою не користується, оскільки 05.07.2020 він виїхав до Республіки Польща на постійне проживання. Факт непроживання відповідача у вказаному приміщенні підтверджується актом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району» м. Києва від 13.02.2024. З огляду на наведене, позивач стверджує, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним понад чотири роки, у зв`язку з чим вона звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 04.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - строк для подання відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов до суду не подав. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач в судове засідання також не з`явився, однак 02.05.2024 від нього до суду надійшла заява про визнання позову, у якій він просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити, вказуючи на те, що 05.08.2020 він виїхав з України та проживає у Польщі, в Україну він повертатися не планує. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Литвиновою Л.О. за реєстровим номером 1071 позивач є власником квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який, як встановлено судом, 05.08.2020 виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польща. Факт непроживання відповідача в належній позивачу квартирі підтверджується актом від 13.02.2024, складеним за підписом начальника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району» м. Києва. Матеріалами справи також підтверджується, що 02.05.2024 відповідачем подано заяву про визнання позову. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн. (50 відсотків від загального розміру судового збору), а також стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн. (50 відсотків від загального розміру судового збору). На підставі викладеного,

Outcome: approved