Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-26 00:00:00

Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій про виселення звільнених працівників. У своїй позовній заяві просили суд: 1) Виселити з нежитлового приміщення загальною площею 65,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] (Реєстраційний номер ОКПП: [NUMBER]) та [PERSON] (Реєстраційний номер ОКПП: [NUMBER] ) без надання іншого житлового приміщення. 2) Зобов?язати [PERSON] (Реєстраційний номер ОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (Реєстраційний номер ОКПП: [NUMBER] ) знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтували свій позов тим, що приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було надане Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури відповідачам у якості службового приміщення, проте, наразі у відповідачів відсутні правові підстави для користування спірним приміщенням, оскільки вказаний будинок є пам`яткою архітектури. Крім того, будинок передано для використання під учбові приміщення, тоді як відповідачі використовуються надане їм приміщення у якості житла. Займана відповідачами частина будинку знаходиться у незадовільному санітарному та технічному стані, при цьому, відповідачі встановили свої замки та тим самим позбавили позивача доступу до спірного приміщення, що унеможливлює здійснення останнім свого обов`язку по утриманню. Вищенаведені дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав володільця, яким є позивач, а відтак останній звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 березня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено о розгляду по суті. 19 квітня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідачі заперечували щодо задоволення позовних вимог. Судом було визнано поважними причини пропуску строку на подачу відзиву та долученого його до матеріалів справ. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, просив відмовити. Третя особа своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради «Про передачу у користування нежилих приміщень» від 05.07.2001 №433/1410 між Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам?яток історії, культури та заповідних територій (далі- Третя особа) та Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури (далі - Позивач) був укладений Договір на безоплатне користування нежитловим будинком - пам?яткою архітектури від 11.07.2001 №02/2001 терміном дії з 11.07.2001 р. по 10.07.2011 р. Згідно з п.1.1 вказаного вище договору Третя особа, як балансоутримувач, передав, а Позивач, як користувач, прийняв вищезазначений нежитловий будинок (3-поверховий з підвалом) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12173.1 кв.м. в безоплатне користування під учбові приміщення, без права відчуження та передачі їх в користування іншим особам. Відповідно до рішення Київської міської ради «Про передачу в безоплатне користування (в позичку) Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури приміщень в будинку на [ADDRESS] » від 16.02.2012 №123/7460 між Головним управлінням комунальної власності міста Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Позивачем укладено Договір позички на користування приміщенням в нежитловому будинку від 30.03.2012 №01/2012 (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого, Позивач прийняв у безоплатне користування приміщення в нежитловому триповерховому з підвалом будинку, пам?ятку історії місцевого значення, що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам?яток історії, культури та заповідних територій (далі - Будинок), за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 12173.1 кв.м. для використання під учбові приміщення. Пунктом 7.1 Договору встановлено, що цей договір набирає чинності та діє з 01.04.2012 р. по 01.04.2037 р., включно. Відповідно до п.3.13 Договору Позивач зобов?язався здійснювати цільове використання Будинку і утримувати його в належному стані. Згідно з п.3.14 Договору Позивач несе повну відповідальність за збереження, експлуатацію будинку, що переданий у користування, та має вчасно здійснювати поточний та капітальний ремонт основних фондів. Пунктом 8.2 Договору Позивачу надано право захисту Будинку, який передано у користування, на рівні прав, визначених законодавством України щодо захисту прав власності. Відповідно п.8.3 Договору Позивач може вимагати повернення Будинку та/або частини приміщень Будинку з будь-якого чужого незаконного користування (володіння), вимагати усунення перешкод для його використання, відшкодування збитків завданих Будинку. Одночасно, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 18.09.1978 №1350 дозволено прописку двірників і інших спеціалістів за рахунок раніше виділеного ліміту на службову площу для обслуговування жител у відомчих будинках, зокрема, Київському державному художньому інституту, правонаступником якого є Позивач - 2 чоловік. З огляду на вищенаведене, у 1990 році [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідачі), відповідно до займаної посади - двірників Київського державного художнього інституту, було надано нежиле приміщення в якості службового житла у Будинку площею 65.8 м. кв.. Відповідачів - двірників господарського відділу, наказами №501-ос від 05.12.2022 та №502-ос від 05.12.2022, звільнено із займаних посад 05 грудня 2022 року. Таким чином, на переконання представника Позивача, Відповідачі втратили право на проживання у службовому приміщенні, визначеному для проживання працівникам Позивача. Також звернули увагу суду на те, що згідно рішення міськвиконкому від 21.01.1986 №49, Будинок - є пам?яткою архітектури (охоронний №98). Нежитловий будинок (Будівля колишньої духовної семінарії 1899-1901 рр.) за адресою: [ADDRESS] , є пам?яткою культурної спадщини національного значення, приватизацію якої заборонено згідно закону України «Про Перелік пам?яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації». Статтею 18 закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено заборону приватизації пам?яток культурної спадщини національного значення, так само як і Договором встановлено заборону відчужувати та передавати нежитловий будинок в користування третім особам, а також використовувати його не за цільовим призначенням. Чинним законодавством України у сфері охорони культурної спадщини не передбачено його використання в якості житла. Крім того, за умовою п. 1.1 Договору Будинок передано для використання під учбові приміщення. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За частиною четвертою вказаної статті, а також ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним. Суд зазначає, що зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном - ст. 317 ЦК України. При цьому, володіння означає можливість мати майно у своєму безпосередньому віданні та у сфері свого господарського чи іншого впливу. Право володіння у п.1 ч.1 ст. 395 ЦК України визначено як речове право на чуже майно. Право користування - це юридично закріплена можливість особи користуватись майном, використовувати його корисні можливості. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права і обов?язки (в т.ч. право користування) набуваються на підставах, що не заборонені законом. В силу приписів ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЖК України житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Стаття 47 Конституції України гарантує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Першим абзацом ст. 126 ЖК України передбачено, що надаване громадянам у зв?язку з виселенням зі службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Частиною другою ст. 114 ЖК України передбачено, що надаване громадянам у зв?язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв?язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно зі ст. 124 ЖК у країни робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» двірники були віднесені до категорії робітників, яким може бути надано службові приміщення. Відповідно до пунктів 21-23 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів, вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий та при вселені в надане службове жиле приміщення здається громадянином у житлово-експлуатаційну організацію. Київським апеляційним судом у своїй постанові від 28 січня 2020 року у справі №761/22605/18 було встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на законних підставах вселилися, зареєстровані та проживають в наданій їм службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідачі не є такими, що самоправно та безпідставно зайняли жиле приміщення. Стороною відповідачів було зауважено, що: [PERSON] з жовтня місяця 2021 р. перебуває на пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 06.10.2021 р.; [PERSON] з серпня місяця 2017 р. перебуває на пенсії за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 16.08.2017 р. Як встановлено Київським апеляційним судом, у 1990 році подружжя [PERSON] та [PERSON] були оформлені на роботу двірниками в Київський державний художній інститут, і разом із двома доньками отримали службову квартиру [ADDRESS] , та, продовжуючи працювати в академії двірниками, зареєстровані та проживають у спірній квартирі понад 28 років. Положення ст. 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено зі службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті), пенсіонерів по старості (абзац шостий зазначеної статті). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, на переконання суду, відповідачі не можуть бути виселені із службового жилового приміщення без надання іншого такого жилого приміщення, оскільки відносяться до осіб, визначених у ст. 125 Житлового кодексу України. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла с найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло с порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов?язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Має бути наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Отже, вимоги позивача, викладені у позові, є таким втручанням у право відповідачів на житло, яке є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки воно не здійснюється «згідно із законом», адже в національному законодавстві немає правових підстав для виселення із службового житла під час дії правового режиму воєнного стану непрацездатних пенсіонерів по старості, та які пропрацювали на роботодавця, який надав спірне службове житло понад 28 років. У даному випадку жодна переслідувана легітимна мета не може бути визнана необхідною у демократичному суспільстві. Відповідачі мають достатні та триваючі зв?язки з конкретним місцем проживання з 1990 року і до цього часу й спірна службова квартира є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 9, 79-1, 116, 118, 120, 123, 125, 126 ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051,

Outcome: dismissed