Jurisdiction: civil
Date: 2024-06-06 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~фізичної\~особи-підприємця\~ [PERSON] ,\~ в якому просить визнати трудові відносини між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] припиненими з 10.01.2022 року, які виникли на підставі трудового договору, зареєстрованого у Малиновському центрі зайнятості у м. Одесі за № 1232 від 23.01.2002 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку із припиненням діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] . Просила стягнути з відповідача судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 23 січня 2002 року між сторонами було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивача прийнято на посаду швачки. У листопаді 2022 року під час звернення до Одеського міського центру зайнятості позивачу було відмовлено в отриманні статусу безробітного через відсутність інформації про зняття вказаного договору з реєстрації центром зайнятості. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] за її рішенням з 10.01.2022 року. В зв`язку із припиненням підприємницької діяльності відповідачем, позивач не може звільнитися у встановленому законом порядку, та не може працевлаштуватися, відповідно, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України за наявними у справі матеріалами в зв`язку із неявкою сторін. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність із підтриманням позовних вимог та відсутністю заперечень щодо заочного розгляду справи. Відповідач про дату, місце та час судового засідання повідомлялася належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні фактичні обставини. 23 січня 2002 року [PERSON] було прийнято на роботу швачкою до ФОП [PERSON] по безстроковому трудовому договору, який було зареєстровано 01.02.2002 року за № 1232 в Малиновському центрі зайнятості, що підтверджується копією трудового договору від 23.01.2002 року (а. с. 22). 18.12.2023 року позивач звернулась до відповідача про припинення трудових відносин на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 24). 20.12.2023 року позивач звернулась до відповідача про припинення трудових відносин на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 23). Відомостей щодо припинення трудових відносин між сторонами матеріали справи не містять. Листом Одеського міського центру зайнятості № 1697/01-13 р2 від 10.11.2022 року зазначено, що згідно Бази даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи Одеського міського центру зайнятості та даними автентичного примірника трудового договору на паперовому носії, відсутня інформація про зняття вказаного трудового договору з реєстрації центру зайнятості. Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ФОП [PERSON] припинила діяльність 10.01.2022 року (а. с. 25-25а). Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, або організації, уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. У п. 1ч. 1 ст. 40 КЗпП України значено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належне оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копії наказу видається на вимогу працівника (частини першої, другої статті 47 КЗпП України ). Матеріали справи не містять відомості про те, що позивачу видано трудову книжку із відповідним записом. За змістом ст. 22 Кодексу законів про працю України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини слід зазначити, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача, як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Конституція України надає право кожному громадянину безпосередньо звернутися до суду за захистом порушеного права. Судовий захист є найважливішою юридичною гарантією прав і свобод людини і громадянина. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, а обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є правильним та ефективним. Відповідно до ч. ч. 1,2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами\~статей 15,\~16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~інтересу,\~який не\~суперечить загальним\~засадам цивільного\~законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір по справі складає 1211 грн. 20 коп., які сплачено позивачем при зверненні до суду ( а. с. 7), та повинні бути стягнуті з відповідача на її користь. Інші витрати позивача до судових витрат в розумінні статті 133 ЦПК України не відносяться.

Outcome: approved